Провадження 22-ц/812/1814/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження 22-ц/812/1845/20
Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 01 вересня 2020 року, під головуванням судді Бобрової І.В., в приміщенні цього ж суду, у справі № 487/4873/20, за заявою ОСОБА_6 про забезпечення її позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

31 серпня 2020 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просила стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її користь заборгованість за договором позики від 07 березня 2018 року, у загальному розмірі 377906,79 доларів США, з яких: 370000 доларів США - заборгованість за договором позики; 1581,32 доларів США - три відсотки річних; 6325,47 доларів США - пеня за прострочення сплати основної заборгованості та судовий збір у розмірі 10510,00 грн..

Позов мотивовано тим, що 07 березня 2018 року між нею та ОСОБА_4 , в присутності двох свідків, було укладено договір позики. Згідно даного договору ОСОБА_6 передала ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 370000 доларів США, які останній зобов`язався повернути, в повному розмірі, в строк до 01 липня 2020 року. Місцем виконання договору зазначено АДРЕСА_1 .

Укладення договору позики та передача грошових коштів ОСОБА_4 відбулося в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_5 , яка є його дружиною та повністю обізнана щодо вказаного договору, отже, зазначений договір укладено в інтересах сім`ї, а грошові кошти, одержані за цим договором, використані теж в інтересах сім`ї.

Посилаючись на те, що відповідачі є солідарними боржниками за вказаним договором позики, взяті в борг кошти до цього часу не повернуті, просила про задоволення позову.

Одночасно ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт та оголосити заборону відчуження рухомого та нерухомого майна, належного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в межах ціни позову.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що є ризик того, що до ухвалення рішення по суті у даній справі, відповідачі можуть відчужити майно, наслідком чого буде настання потенційних труднощів у подальшому виконання судового рішення.

Зазначала, що ОСОБА_5 , згідно поданої до НАЗК декларації, є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій вона мешкає разом з ОСОБА_4 , а також іншого майна, яке розташоване як в м. Миколаєві, так і за його межами, зокрема за кордоном, оскільки ціна позову перевищує вартість належного відповідачам рухомого та нерухомого майна, а відтак є співмірною із заявленими вимогами, просила вжити заходи забезпечення позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року заяву ОСОБА_6 задоволено.

Накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в межах ціна позову в розмірі 10324413,50 грн., та заборонено його відчуження.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просять скасувати ухвалу районного суду від 01 вересня 2020 року, відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову та зняти арешт накладений на рухоме та нерухоме майно, яке їм належить.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що заходи забезпечення позову вжиті судом є незаконними і цілком необумовленими. Під час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не звернув уваги, що договір позики від 07 березня 2018 року він не підписував, грошових коштів в борг не отримував. Зазначена в позові сума не була потрібна його сім`ї та не використовувалась на будь - які цілі ані ним особисто, ані в інтересах сім`ї.

Також вказував, що судом першої інстанції не з`ясовано дійсних правовідносин між сторонами, позивачем при поданні позову та заяви про його забезпечення не було надано оригінал боргової розписки, наявність достатніх доказів існування боргових зобов`язань, наявності таких коштів у позивача та необхідності вжиття заходів забезпечення позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначав про відсутність у відповідачів нерухомого майна за кордоном.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилалася на не з`ясування районним судом всіх обставин справи, наявність правовідносин, які склалися між сторонами, невмотивованість та передчасність оскаржуваної ухвали суду щодо наявності правових підстав застосування заходу забезпечення позову. Зокрема вказувала, що підставою позову є невиконання ОСОБА_4 договору позики, стороною якого ані ОСОБА_4 , ані вона не були, дійсного спору між нею та ОСОБА_6 не існує, а до неї заявлено завідомо необґрунтовану вимогу. Суд, не маючи достатніх доказів щодо вартості арештованого майна, наклав арешт на все належне їй рухоме та нерухоме майно, чим порушив вимоги частини третьої статті 150 ЦПК України щодо обов`язкової співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Із виділених копій матеріалів по справі № 487/4873/20 вбачається, що 31 серпня 2020 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 07 березня 2018 року між нею, як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір позики. Відповідно до умов вказаного договору вона передала ОСОБА_4 у безвідсоткову позику грошові кошти у розмірі 370 000 доларів США, що на день укладення цього договору за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) складало 9 731 000 грн, які останній зобов`язувався повернути у строк до 01 липня 2020 року.

Вказане грошове зобов`язання ОСОБА_4 не виконав.

Посилаючись на те, що укладення вказаного договору відбувалось під час шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , остання була обізнана стосовно укладення такого договору позики, а отже, як вважала позивачка, договір позики укладався в інтересах сім`ї, грошові кошти, одержані за договором використані теж в інтересах сім`ї, просила суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на її користь заборгованість за договором позики з урахуванням 3% річних та пені за прострочення сплати боргу у загальному розмірі 10 324 413 грн. 50 коп.

Наведене свідчить, що між ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_4 існує спір щодо стягнення грошових коштів, що випливають з укладеного між ними договору позики.

Договір позики ОСОБА_4 уклав із позивачкою у період шлюбу із ОСОБА_5 , яка є співвідповідачем у цій справі.

Доказів того, що на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_4 із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували, суду не надано.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка посилалась на те, що ОСОБА_4 ухиляється добровільно погасити заборгованість за договором позики, а тому, у разі задоволення позову, виконання рішення буде неможливим.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

За змістом пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Встановивши, що позивачкою заявлено до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги майнового характеру, а саме стягнення заборгованості в сумі 10 324 413 грн. 50 коп, яка є досить значною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що існує необхідність для вжиття заходів забезпечення позову, задовольнивши заяву ОСОБА_6 .

Суд вірно наклав арешт на майно, яке належить як ОСОБА_4 так і ОСОБА_5 , яка, як зазначено у позові, була обізнана стосовно укладання договору позики, ураховуючи те, що справу по суті не розглянуто, ступінь відповідальності кожного із відповідачів не визначено, тому існує необхідність тимчасового обмеження обох відповідачів у реалізації права на розпорядження майном, за рахунок якого можуть бути відшкодовані кошти позивачці.

Судом враховано баланс інтересів сторін та зазначено, що запропонований ОСОБА_6 захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, а в разі задоволення її вимог, забезпечить фактичне виконання судового рішення.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про незаконність та необумовленість заходів забезпечення позову не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Тому, враховуючи ціну позову, обґрунтованими є побоювання позивачки про реальні ризики, оскільки у разі задоволення її позову відповідачі можуть ухилятися від виконання рішення суду, таким чином неможливо буде відновити її права щодо стягнення із відповідачів грошової суми.

Доводи, зазначені в апеляційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що судом належним чином не було з`ясовано чи дійсно між сторонами виник спір, є безпідставними, оскільки цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову встановлювати обставини, які мають значення для справи. Задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті, і не порушує прав відповідачів щодо володіння та користування належним їм майном, а лише обмежує у здійсненні прав на їх відчуження на певний період.

З копії матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору.

Не можна вважати що забезпечення позову порушує права та інтереси ОСОБА_5 , оскільки до неї заявлено завідомо необґрунтовану вимогу, адже остання є учасником справи та стороною у спірних правовідносинах.

Водночас, суд накладаючи арешт на все рухоме і нерухоме майно відповідачів не з`ясував питання щодо складу цього майна, не зазначив конкретну назву майна, на яке накладається заборона відчуження, його ідентифікаційні ознаки, що суперечить вимогам статей 263 і 265 ЦПК України.

В заяві про забезпечення позову заявником хоча й зазначалося про наявність у власності відповідачів рухомого та нерухомого майна та про його співмірність, але не вказано чіткого переліку такого майна та його місцезнаходження.

В той час, такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно, може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та таке інше. Адже, судове рішення, як найвищий акт правосуддя, повинно бути виконуваним, оскільки виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржників у межах суми позову при відсутності відомостей про вартість такого майна на думку колегії є невиконуваним.

У виділених копіях матеріалів по справі № 487/4873/20 міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 вересня 2020 року, з якої слідує, що у власності ОСОБА_5 перебуває нерухоме майно, а саме: земельна ділянка площею 0.0325 га з кадастровим номером :04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 103; житловий будинок в АДРЕСА_3 зареєстрований за реєстраційним номером 103; земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована в АДРЕСА_3 , зареєстрована за реєстраційним номером 103; квартира загальною площею 77,7 кв.м., розташована в АДРЕСА_4 , зареєстрована в реєстрі за реєстраційним номером 000; квартира загальною площею 30.7 кв.м., розташована в АДРЕСА_5 , зареєстрована за реєстраційним номером 01; Ѕ частина нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134.4 кв.м, в АДРЕСА_6 , зареєстровані в реєстрі за реєстраційним номером 01; квартира загальною площею 48,2 кв.м, розташована в АДРЕСА_7 , зареєстрована за реєстраційним номером 3291179.

Згідно вказаної Інформації, ОСОБА_4 на праві власності належить квартира загальною площею 68 кв.м, розташована в АДРЕСА_8 , зареєстрована за реєстраційним номером 1.

Щодо наявності у власності відповідачів будь - якого іншого нерухомого майна ( у тому числі за кордоном, як зазначалося позивачкою), матеріали справи не містять.

Тому, за наявності у справі відомостей про нерухоме майно належне відповідачам, підлягають застосуванню заходи забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачкою та визначений судом із зазначенням конкретного нерухомого майна.

Відповідно до статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Однією з підстав для задоволення заяви про забезпечення позову суд першої інстанції вказав на співмірність. З копій інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не можливо встановити вартість майна, яке перебуває у власності відповідачів.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції повинен оцінити та перевірити правильність встановлених обставин судом першої інстанції, питання щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами підлягало з`ясуванню.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд дотримуючись вимог статей 263-265, 367, 382 ЦПК України, сприяючи учасникам процесу реалізації їх процесуальних прав, з метою перевірки доводів ОСОБА_6 щодо співмірності вартості майна із заявленими позивачем вимогами, роз`яснив представнику позивача право та надав можливість представити відомості на підтвердження таких доводів.

У зв`язку з чим, в суд апеляційної інстанції представником надані висновки про вартість об`єкта оцінки від 12 листопада 2020 року, складені суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Югземсервіс».

Згідно цих висновків приблизна загальна середньо - ринкова вартість належного відповідачам вказаного вище нерухомого майна складає 6 580 150 грн.

На вказані докази апеляційний суд звернув увагу та долучив до матеріалів справи, оскільки вони були надані на спростування доводів, викладених в апеляційних скаргах щодо недоведення таких істотних і необхідних обставин, як факт співмірності, який і так був встановлений судом першої інстанції.

Враховуючи, що вартість зазначеного вище нерухомого майна відповідачів не перевищує суму позовних вимог, а також те, що предметом спору є грошові кошти, які за вимогами позивачки, мають сплатити відповідачі, в разі задоволення позову, то такі вимоги підлягають забезпеченню шляхом накладення арешту на зазначене вище нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Також в заяві про забезпечення позову ОСОБА_6 вказувала про наявність у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 рухомого майна і просила накласти на нього арешт.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями статті 34? Закону України «Про дорожній рух», Порядку доступу посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, адвокатів, нотаріусів до Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, їх власників та належних користувачів, затвердженого постановою КМ України від 25 березня 2016 року №260, інформація про зареєстровані транспортні засоби та їх власників, що міститься у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, є відкритою, загальнодоступною та платною. Таку інформацію можуть отримати як користувачі і власники, так і адвокати у зв`язку з наданням правової допомоги, у тому числі і представник позивача, яка є адвокатом, за бажанням довірителя.

Подана заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих посилань та відомостей щодо рухомого майна, яке перебуває у власності відповідачів та на яке необхідно накласти арешт, не містять таких відомостей і матеріали справи.

Заявницею на підтвердження наявності у відповідачів рухомого майна, не вказано ані чіткого переліку такого майна, ані будь-яких ідентифікуючих його ознак, ані місцезнаходження.

Більш того, заявниця не надала не тільки належного переліку майна щодо якого просила застосувати арешт, та, зокрема, не звернулася із таким проханням до суду у відповідності до вказаного вище порядку.

Оскільки позивачкою не вказаний перелік рухомого майна з індивідуально визначеними його ознаками, відносно якого вона просила застосувати заходи забезпечення позову, колегія не вбачає правових підстав для задоволення заяви в цій частині.

Водночас, колегія приходить висновку про необхідність надання зустрічного забезпечення, виходячи з такого.

Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain margin of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) - «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Частиною 3 ст.154 ЦПК України, встановлено обов`язок суду у випадку забезпечення позову, застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року (справа № 61-11274св18).

Відповідно до частини першої статті 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.154 ЦПК України, зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом:

1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів;

2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

Заперечуючи проти задоволення заяви про забезпечення позову, представники відповідачів зазначали, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 тривають судові спори у інших справах. Вказували, що добросовісність дій позивачки викликає сумнів, з огляду на те, що вона, маючи у власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_9 та квартиру АДРЕСА_10 , одного й того ж дня 13 липня 2020 року (за два тижні до звернення в суд із даним позовом), передала їх в іпотеку ОСОБА_7 , яка є свідком у даній цивільній справі.

Із досліджених судом апеляційної інстанції матеріалів цивільної справи № 487/4873/20 видно, що в них міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 вересня 2020 року, згідно якої належні на праві власності ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 , 13 липня 2020 року на підставі договору іпотеки були передані останньою в іпотеку ОСОБА_7 .

Представник позивачки в суді апеляційної інстанції не зміг пояснити, у зв`язку з чим були викликані такі дії ОСОБА_6 , посилаючись на те, що їй про це невідомо.

Будь - яких доказів на підтвердження майнового стану позивачки (наявність іншого рухомого, нерухомого майна, або відомостей про отримувані доходи), які б свідчили, що у випадку відмови в позові, позивачка зможе безперешкодно відшкодувати збитки відповідачів, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, матеріали справи не містять, суду апеляційної інстанції теж не надано.

Враховуючи дії позивачки щодо передачі в іпотеку свого майна іншій особі, а також її майновий стан, з метою забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів, колегія приходить висновку про обов`язкове застосування зустрічного забезпечення в силу застосування вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Щодо розміру зустрічного забезпечення позову, колегія суддів враховує, що оскільки заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову, об`єктивним критерієм розміру зустрічного забезпечення слід визначити вартість спірного майна на яке накладається арешт, тобто в розмірі 6 580 150 грн.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала відповідно до п.п.1,4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись статтями 149,150,154, 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2020 року змінити.

Заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_4 (ІНН НОМЕР_1 , проживаючого в АДРЕСА_11 в межах ціни позову та відповідно вартості майна, а саме: квартиру загальною площею 68 кв.м, розташовану в АДРЕСА_8 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1.

Вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на наступне майно, що належить ОСОБА_5 (ІНН НОМЕР_2 , проживаючої в АДРЕСА_12 ) в межах ціни позову та відповідно вартості майна, а саме:

земельну ділянку площею 0.0325 га з кадастровим номером :04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 103;

житловий будинок, розташований в АДРЕСА_3 зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 103;

земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в АДРЕСА_3 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 103;

квартиру загальною площею 77,7 кв.м., розташовану в АДРЕСА_4 , зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 000;

квартиру загальною площею 30.7 кв.м., розташовану в АДРЕСА_5 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 01;

Ѕ частину нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134.4 кв.м, в АДРЕСА_6 , зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 01;

квартиру загальною площею 48,2 кв.м, розташовану в АДРЕСА_7 , зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 3291179.

Зобов`язати ОСОБА_6 (ІНН НОМЕР_3 ) зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_13 в порядку зустрічного забезпечення протягом 10 днів з дня постановлення даної ухвали внести на депозитний рахунок Миколаївського апеляційного суду грошові кошти у розмірі 6 580 150 грн. та надати суду першої інстанції, який розглядає дану справу документи що підтверджують надання зустрічного забезпечення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 27.11.2020 р.