Справа № 495/8174/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

26 листопада 2020 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Шевчук Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Славич Т.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» звернувся 10.11.2015 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги представник позивача АТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує тим, що між сторонами 02.04.2008 року був укладений кредитно-заставний договір №DN81AR18750137. Згідно даного договору позивач зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 43394,20 грн. на термін до 09.04.2015 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У зв`язку з порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 станом на 16.10.2015 року має заборгованість 94615,41 грн., яка складається з наступного:

- 18958,35 грн. - заборгованість за кредитом;

- 11675,02 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 7810,92 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 56171,12 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 27437,24 грн., яка була задоволена заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2013 року, різниця становить 67178,17 грн., а також штрафи відповідно до Договору:

- 250,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 3358,91 грн. - штраф (процентна складова).

Отже, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 70787,08 грн.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, та наполягає на тому, що кредитні кошти відповідачем досі не повернуті, позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності, а тому просить стягнути непогашену суму заборгованості за кредитно-заставним договором.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, проте надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності, необґрунтованого нарахування штрафних санкцій після прийняття рішення суду за порушення зобов`язання за зазначеним вище кредитним договором та через те, що автомобіль, який перебував у заставі позивача був йому переданий за Актом приймання-передачі, а отже заборгованість за кредитним договором була погашена відповідачем у повному обсязі.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, витребувані докази, прийнявши до уваги доводи сторін, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між сторонами був укладений кредитно-заставний договір №DN81AR18750137 від 02.04.2008 року. Згідно даного договору AT КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 43394,20 грн. на термін до 09.04.2015 року, зі сплатою процентів у розмірі 9,60 % річних.

Відповідно до п.17.9 зазначеного вище договору, предметом застави по даного договору є автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , оцінка предмету застави складає 44200,00 грн.

З метою погашення заборгованості та позасудового звернення стягнення на предмет застави відповідач передав 27.01.2010 року позивачу заставний автомобіль для продажу.

26.10.2010 року предмет застави було продано банком за суму у розмірі 55500,00 грн., після чого в той же день 26.10.2010 на рахунок проблемного кредиту з продажу автомобіля було зараховано вищезазначену суму (як вбачається із розрахунку заборгованості).

Однак станом на 26.10.2010 року заборгованість відповідача за кредитним договором перевищувала розмір зарахованих грошових коштів, тому договір не був погашений у повному обсязі, оскільки станом на 26.10.2010 року залишилась непогашена заборгованість відповідно до розрахунку заборгованості, що є в матеріалах справи.

Отже, з наведеного та матеріалів справи вбачається, що продаж заставного майна було здійснено з дотриманням вимог п. 13.2. Кредитно-заставного договору, однак грошової суми від продажу заставного майна в розмірі 55500,00 грн. не вистачило для повного виконання кредитних зобов`язань перед банком та задоволення вимог банку згідно умов договору. Отже, вилучивши заставне майно у відповідача та реалізувавши його 26.10.2010 року та спрямувавши отримані грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, банк задовольнив свої вимоги частково, так як заборгованість, що виникла, перевищувала вартість реалізованого майна.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором №DN81AR18750137 від 02.04.2008 року у розмірі 27437,24 грн.

Згідно відповіді Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби №73568/31-16 від 24.11.2020 року з виконання заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2013 року було відкрито виконавче провадження 09.09.2013 року №39633120, 06.03.2014 року державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувану, після цього повторно даний виконавчий документ до Відділу на примусове виконання стягувачем не пред`являвся. Станом на теперішній час матеріали даного виконавчого провадження знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання.

Позивач зазначає, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 16.10.2015 року має заборгованість 94615,41 грн., яка складається з наступного:

-18958,35 грн.- заборгованість за кредитом;

-11675,02 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 7810,92 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом;

-56171,12 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 27437,24 грн., яка була задоволена заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2013 року, різниця становить 67178,17 грн., атакож штрафи відповідно до Договору:

-250,00 грн. штраф (фіксована частина);

-3358,91 грн.- штраф (процентна складова).

Отже, представник позивача просить стягнути заборгованість у розмірі 70787,08 грн.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2016 року позовні вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» були задоволені, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 70787,08 грн. та судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.07.2019 року зазначене вище заочне рішення було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

З матеріалів виконавчого провадження №58820593 не вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 було здійснено виконання грошових зобов`язань за заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2016 року.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк АТ КБ «Приватбанк» використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням заочного рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитно-заставним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. ст. 10, 12, 81, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Оскільки представником позивача не заявлено позовних вимог щодо стягнення з відповідача сум, передбачених ст.625 ЦК України, суд позбавлений можливості стягнути їх з відповідача. Натомість, з відповідача підлягає до стягнення непогашена заборгованість по тілу кредиту у розмірі 18958,35 грн., оскільки відповідачем ОСОБА_1 не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що заборгованість за кредитним договором №DN81AR18750137 від 02.04.2008 року ним була погашена у повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 пені та процентів за користування кредитом суд зазначає наступне.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Суд наголошує натому, що звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується, її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Відносно позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 комісії за користування кредитом та штрафів, суд зазначає наступне.

Відповідно до умов Кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі та особливості регулювання відносин сторін у даній частині визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно пункту 17.1.8 Кредитно-заставного договору, винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати складає 0,50% від суми виданого кредиту. Застосування до відповідача ОСОБА_1 штрафів передбачено у Розділі 14. Кредитно-заставного договору №DN81AR18750137 від 02.04.2008 року.

Таким чином, в частині стягнення з відповідача комісії та штафів слід відмовити, оскільки такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що має своїм наслідком нікчемність умов договору в цій частині.

До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі №6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року та КЦС Верховного Суду від 19.08.2020 року у постанові по справі №641/11984/15-ц, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною.

Отже, позовні вимоги про нарахування комісії та додаткових штрафів суперечать вимогам чинного законодавства та включення такої комісії та штрафів до суми заборгованості не ґрунтується на законодавстві України. Отже вимоги позивача про стягнення заборгованості із врахуванням сум комісії та штрафів не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_1 щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як зазначалося вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань із щомісячним погашенням платежів.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до п. 14.11. Кредитно-заставного договору сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

На переконання суду, зверненням до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитом, відсотками за користування кредитом, комісії, та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, штрафів, у 2012 році кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі і з того часу розпочався перебіг позовної давності для банку.

Судом встановлено, що дата погашення кредиту за кредитним договором 09.04.2015 року, до суду банк звернувся в 2012 році, рішення про задоволення частини позовних вимог було ухвалено судом 20.05.2013 року, банк повторно звернувся до суду 10.11.2015 року, тобто в межах строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України та кредитно-заставним договором, у зв`язку із чим, клопотання відповідача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

З огляду на вищезазначене, у суду відсутні правові підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин в частині стягнення суми заборгованості за кредитно-заставного договору.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки судом достеменно встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 не було в повному обсязі сплачено заборгованість за кредитним договором, який був укладений між сторонами, стягненню з відповідача підлягає залишок заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18958,35 грн., інші позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з підстав, зазначених в мотивувальній частині рішення.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Отже, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 326,18 грн., оскільки позовні вимоги позивача задоволені лише на 26,78%.

Керуючись ст.ст. 343, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 83,89, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», юридична адреса: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро, , заборгованість за кредитним договором у розмірі 18958,35 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», юридична адреса: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро, , судовий збір у розмірі 326,18 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог позивача відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя