КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 471/292/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/6978/2020Головуючий у суді першої інстанції - Панченко О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_1 Калініченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Калініченко Олександрою Вікторівною, яка діє на підставі договору, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулося до Братського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просило:

- в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (№ 00 від 22.11.2007 року) звернути стягнення на предмет застави - автомобіль: легковий седан, марка Hyundai, модель Accent, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу № ЛУ-070 від 07.11.2007 року, Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 20.11.2007 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, вартість якого згідно Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 22.11.2007 року за домовленістю сторін складає 86 400 грн. 00 коп., шляхом визнання за ТОВ «Вердикт Фінанс» права власності на зазначений автомобіль;

- визнати право власності на предмет застави - автомобіль: легковий седан, марка: марка Hyundai, модель Accent, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 за ТОВ «Вердикт Фінанс» з наданням товариству всіх повноважень, передбачених чинним законодавством України, передбачених для власника майна;

- припинити право власності заставодавця - ОСОБА_1 на предмет застави - автомобіль: легковий седан, марка: марка Hyundai, модель Accent, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у тому числі право володіння, право користування, право розпорядження зазначеним автомобілем;

- зобов`язати відповідача - ОСОБА_1 передати ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави - автомобіль: легковий седан, марка: марка Hyundai, модель Accent, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходиться у ОСОБА_1 або будь-яких інших осіб, а також комплект ключів від цього автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» 2000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним зобов`язанням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 22.11.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 15 398,00 доларів США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов`язання повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 22.05.2015 року зі сплатою 13,00 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Кредитним договором відповідач передав у заставу автомобіль: легковий седан, марка: марка Hyundai, модель Accent, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить йому на праві власності.

20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 22.11.2007 року.

20.04.2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12-КВ, відповідно до умов якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 22.11.2007 року.

Крім того, 08.06.2015 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0-П, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався перед ТОВ «Верикт Фінанс» у обсязі 2000 грн. 00 коп. за всіма зобов`язаннями ОСОБА_1 за Кредитним договором № 0 від 22.11.2007 року.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу у ОСОБА_1 станом на 09.06.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 258 696 грн. 26 коп., позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (№ 0 від 22.11.2007 року), яка складає - 260696,26 грн., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль: Тип ТЗ: легковий седан; Марка:Hyundai; Модель:Ассеnt, Номер кузова: НОМЕР_1 ; державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу № ЛУ-070 від 07.11.2007 року, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого 20.11.2007 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, вартість якого, згідно Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за №0 від 22.11.2007 року за домовленістю сторін складає - 86 400 грн. 00 коп., шляхом визнання за ТОВ «Вердикт Фінанс» права власності на зазначений автомобіль.

Визнано право власності на предмет застави - автомобіль: (Тип ТЗ: легковий седан; Марка: Hyundai; Модель: Ассеnt, Номер кузова: НОМЕР_1 ; державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , за ТОВ «Вердикт Фінанс» з наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» всіх повноважень, передбачених чинним законодавством України, передбачених для власника майна.

Припинено право власності заставодавця - ОСОБА_1 на предмет застави - автомобіль: Тип ТЗ: легковий седан; Марка:Hyundai; Модель: Ассеnt, Номер кузова: НОМЕР_1 ; державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 , в тому числі, право володіння, право користування, право розпорядження зазначеним автомобілем.

Зобов`язано ОСОБА_1 передати ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави - автомобіль: Тип ТЗ: легковий седан; Марка: Hyundai; Модель: Ассеnt, Номер кузова: НОМЕР_1 ; державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 , який знаходиться у ОСОБА_1 або будь - яких інших осіб, а також комплект ключів від цього автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки.

Стягнуто з Відповідача ОСОБА_1 витрати, понесені при сплаті судового збору в розмірі 5288 грн. 44 коп. (т. 1, а.с. 92-103).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що вищенаведене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції при його ухваленні було порушено норми процесуального та матеріального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено жодним належним та допустимим доказом як факту наявності в нього права вимоги стосовно заборгованості відповідача, так і розміру самої заборгованості, в рахунок якої він просить звернути стягнення на предмет застави.

Також, вважає безпідставною відмову суду першої інстанції застосувати строки позовної давності до пред`явлених вимог, оскільки з матеріалів справи в їх сукупності вбачається факт пропуску позивачем трирічного строку для звернення до суду з цим позовом (т. 2, а.с. 108-124).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.04.2020 року апеляційну скаргу залишено без руху (т. 2, а.с. 168, 169).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13.05.2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 174-176).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.06.2020 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 2, а.с. 183, 184).

23.06.2020 року до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 192-198).

Ухвалою від 08.07.2020 року справу повернуто до Деснянського районного суду м. Києва для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення (т. 2, а.с. 210-214).

Додатковим рішенням Деснянським районним судом м. Києва від 27.07.2020 року доповнено резолютивну частину рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року по даній справі наступним змістом: стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ "Вердикт Фінанс" 2000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним зобов`язанням (т. 2, а.с. 222-224).

Ухвалою від 01.09.2020 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 228-229).

У судовому засіданні представникОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач та відповідач ОСОБА_3 повторно не з'явилися у судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.11.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 15 398,00 доларів США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов`язання повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 22.05.2015 року зі сплатою 13,00 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Кредитним договором відповідач передав у заставу автомобіль: легковий седан, марка: марка Hyundai, модель Accent, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить йому на праві власності.

При цьому, як передбачено Розділом 8 Договору, у випадках невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за Договором банк має право звернути стягнення на предмет застави.

20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 22.11.2007 року.

20.04.2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/12-КВ, відповідно до умов якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 22.11.2007 року.

Крім того, 08.06.2015 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0-П, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язався перед ТОВ «Верикт Фінанс» у обсязі 2000 грн. 00 коп. за всіма зобов`язаннями ОСОБА_1 за Кредитним договором № 0 від 22.11.2007 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 258 696 грн. 26 коп. є належним чином доведеною, а отже наявні підстави звернення стягнення на вищевказаний предмет застави відповідно до приписів Закону України "Про заставу".

Так, згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 1 Закону України "Про заставу").

Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (ст. 19 Закону України "Про заставу").

Статтею 20 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень" установлено, що у разі задоволення судом позовом про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суді зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону.

Як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону, обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Разом з тим, що відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Так, обґрунтовуючи наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на власний розрахунок кредитної заборгованості, згідно з яким за ОСОБА_1 станом на 09.10.2015 року обліковується заборгованість за кредитним договором у розмірі 258 696 грн. 26 коп., з яких: 97 350 грн. 24 коп. - заборгованість по основній сумі; 32 204 грн. 25 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги; 44 575 грн. 59 коп. - нараховані відсотки на дату подачі позову; 81 645 грн. 70 коп. - пеня за несвоєчасно виконані зобов'язання; 2 920 грн. 48 коп. - три проценти річних від простроченої суми.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з порушенням відповідачем виконання зобов`язання за кредитним договором 20.10.2010 року банк надіслав йому вимогу № 165/135-23-46 про усунення порушень по сплаті заборгованості та дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних платежів, а саме: прострочену заборгованість 1 267,33 доларів США та залишок по основному боргу у розмірі 12 184,01 доларів США.

Згідно з п.п. 2 п. 3.1.2 Договору банк має право у відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань за Договором та/або Кредитним договором строком більше ніж на один місяць вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої суми кредиту згідно вимог Договору та/або Кредитного договору та сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення в порядку визначеному розділом 6 Договору, а саме п.п. 6.1.2 п. 6.2 Договору про дострокове повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати за кредит банку в повному обсязі в терміни з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) кредитора про дострокове повернення кредиту.

При цьому, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця на нарахування передбаченої договором пені за порушення строків повернення кредиту та нарахованих процентів припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, пред'явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів за користування кредитом, банк встановив новий строк виконання основного зобов`язання (22.09.2010 року), та, як наслідок, отримав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

У свою чергу, позичальник зобов`язаний був повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Однак, як вбачається зі змісту Витягів з реєстру боржників (додатків до договорів Факторингу) банк відступив позивачу право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі процентів та пені, яка є більшою від зазначеної у вимозі суми та була нарахована станом на 20.04.2012 року, тобто після встановлення банком нового строку виконання основного зобов'язання.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наявні в матеріалах розрахунок заборгованості, який складений позивачем та на який він посилається в обґрунтування заявлених вимог, не може слугувати належним доказом наявності у відповідача заборгованості перед ним саме у розмірі 258 696 грн. 26 коп.

Натомість, висновок суду першої інстанції про зворотнє є безпідставним, адже відповідно до положень ст. 514 ЦК України до позивача перейшли права вимоги первісного кредитора про стягнення з відповідача заборгованості, розмір якої наведеної у повідомленні про дострокове повернення кредиту від 20.08.2010 року.

Більш того, як вбачається, згідно з банківськими виписками щодо руху коштів по кредиту позивача за період з 22.11.2007 року по 29.05.2017 року станом на 29.05.2012 року первісним кредитором ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість по простроченим відсоткам у розмірі 3 799,57 доларів США списана за рахунок резервів заборгованості за нарахованими операціями з клієнтами, а станом на 15.05.2012 року - заборгованість по тілу кредиту у розмірі 12 184,01 доларів США.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також слід зазначити, що, відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відтак, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7 933 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Калініченко Олександрою Вікторівною, - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року -скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Хвойки, 15/15, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 933 (сім тисяч дев'ятсот тридцять три) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська