Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/809/20
Провадження № 2/499/336/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 листопада 2020 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю помічника судді Березовської І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Іванівського району Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «КП-Сервіс» про визнання звільнення незаконним та стягнення компенсації за вимушений прогул

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати його звільнення незаконним з КП «КП-Сервіс», стягнути з відповідача КП «КП Сервіс» середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з дня його звільнення з роботи на день винесення постанови суду щодо незаконності його звільнення, зобов`язати відповідача скасувати запис в його трудовій книжці щодо звільнення його за ч.4 ст.40 КЗПП України та зобов`язати відповідача внести запис в його трудову книжку про його звільнення за власним бажанням, так як поновлюватися на роботі наміру не має.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що 23.04.2018 року він був прийнятий на роботу у комунальне підприємство «Крапелька». 28.02.2020 року був звільнений за переведенням до КП «КП-Сервіс» згідно п.5 ст.36 КЗпП України та 02.03.2020 року прийнято на посаду тракториста-екскаваторника у порядку переведення з КП «Крапелька». За період його роботи на зазначених підприємствах нарікань та зауважень збоку директора підприємства ОСОБА_2 не було, однак за два тижня до його звільнення у позивача з директором КП «КП-Сервіс» відбулася розмова, в якій він йому запропонував звільнитися за власним бажанням, або в іншому випадку, його звільнять з інших підстав.

Оскільки звільнятися за власним бажанням позивач відмовився, то його було звільнено у зв`язку з прогулом, наказ про звільнення йому не вручали, лише в телефонному режимі повідомили про необхідність отримання трудової книжки. Разом з тим, позивач в дні, які ніби-то вказані як прогули на роботі виконував свої трудові обов`язки. Вважає акти про відсутність на роботі, які складені відносно нього незаконними, оскільки не відповідають дійсності. З правилами внутрішнього трудового розпорядку його не ознайомлювали. У зв`язку з вищенаведеним просив позов задовольнити в повному обсязі.

Також позивачем було подано до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду у зв`язку з карантином.

У судовому засідання позивач та його представник наполягали на задоволенні позову з підстав, наведених у позовній заяві. Позивач надав пояснення, відповідно до яких, він раніше працював трактористом у КП «Крапелька» в с. Знам`янка, надалі в лютому місяці 2020 року був переведений до КП «КП-Сервіс» у зв`язку з ліквідацією КП «Крапелька», при цьому з правилами трудового розпорядку нового підприємства його не знайомили. В його відання був переданий екскаватор, на якому він працював та який знаходився завжди у нього вдома, він його обслуговував, ремонтував, фактично це було його робоче місце. У зв`язку з тим, що кожного дня роботи для екскаваторника не було, він виходив на роботу по дзвінку директора підприємства або сільського голови. Він знав про тривалість робочого дня, тому, коли йому не телефонували, він кожного дня зранку приходив до приміщення, де розташовувалося КП «КП-Сервіс», та якщо йому повідомляли, що роботи сьогодні немає, він повертався додому. З актами про відсутність на робочому місці не згоден, оскільки в дні, вказані в них він виконував роботу, при чому не тільки не екскаваторі, а й роботу слюсарів.

Представник позивача вказував на ту обставину, що акти про відсутність позивача на роботі не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки при їх складані директором підприємства не було надано можливість позивачу надати пояснення, не встановлено причини відсутності на роботі, позивача не ознайомлено з актами, а також вказував на ту обставину, що беручи до уваги специфіку роботи позивача, його робочим місцем фактично був екскаватор, який перебував у нього вдома, визначеного фактичного місця роботи у позивача не було, тому неможлива й відсутність на робочому місці. Звернув увагу на акт №4 та №5, які складені не в день ніби-то відсутності працівника, а охоплюють в собі низку днів, що також є неправомірним.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позову, надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вказав, що дійсно ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «КП-Сервіс» з 02.03.2020 року по 30.04.2020 року, який був звільнений наказом №8-к від 30.04.2020 за прогули без поважних причин, п.4 ст.40 КЗПП України, на підтвердження чого наявні акти про відсутність працівника на роботі та відмову надати письмові пояснення причин відсутності на роботі. Усі належні ОСОБА_1 платежі були виплачені на його картковий рахунок у відповідності з чинним законодавством. З приводу звільнення ОСОБА_1 . ГУ Держпраці в Одеській області було здійснено інспекційне відвідування підприємства. За результатами перевірки, жодних порушень щодо підстав для звільнення ОСОБА_1 виявлено не було. У зв`язку з тим, що звільнення позивача з роботи з КП «КП-Сервіс» відбулося з дотриманням положень чинного законодавства, представник позивача просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засідання представник відповідача - директор КП «КП-Сервіс» обставини, вказані у відзиві підтримав у повному обсязі, надав пояснення, відповідно до яких, підтвердив той факт, що позивач перебував з КП «КП-Сервіс» у трудових відносинах. КП «КП-Сервіс» було утворено 04.02.2020 року. Усі наймані працівники були переведені до КП «КП-Сервіс» з КП «Крапелька». Оскільки на новоутвореному підприємстві не було укладено колективного договору, який укладається протягом трьох місяців з дня утворення, коло обов`язків працівників в КП «КП-Сервіс» було визначено колективним договором, Правилами внутрішнього трудового розпорядку та трудовими договорами, які були в КП «Крапелька». Вказав на ту обставину, що дійсно фактично місцем роботи позивача був екскаватор, оскільки на час роботи ОСОБА_1 на підприємстві, визначеного місця для працівників не було. Зважаючи на обсяг та напрямок роботи підприємства, в деякі дні для працівників фактично роботи не було, тоді їх дійсно відпускали до додому, а на роботу викликали по дзвінку та кожного ранку вони особисто приходили до офісу КП «КП-Сервіс», в тому числі і ОСОБА_1 . Однак, у дні вказані в актах про відсутність працівника на роботі, ОСОБА_1 до офісу підприємства не з`являвся, на телефоні дзвінки не відповідав, у зв`язку з чим і були складені акти, які стали підставою для звільнення.

Позиції щодо поновлення строку позивачеві для звернення до суду з вказаним позовом представник відповідача не висловив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а відповідач заперечення, прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову у зв`язку з наступним.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до пункту 3 розділу XII«Прикінцевих положень» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Згідно наявних у суду відмостей, позивач отримав трудову книжку 22.05.2020 року, до суду звернувся 10.09.2020 року, таким чином пропустивши вказаний у ст.233 КЗпП України строк.

Таким чином, суд не вбачає перешкод для поновлення позивачу строк звернення до суду, про що не заперечувалося представником відповідача.

Судом встановлено та визнано сторонами по справі, що позивач ОСОБА_1 з 02.03.2020 року по 30.04.2020 року працював на посаді тракториста-екскаваторника на КП «КП-Сервіс». 30.04.2020 року ОСОБА_1 був звільнений з посади згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Дана обставина підтверджується копією трудової книжки позивача, копіями наказів №4-к від 28.02.2020 року та №8-к від 30.04.2020 року.

Відповідно до копії наказу №8-к від 30.04.2020 року, ОСОБА_1 був звільнений з посади тракториста-екскаваторника 30.04.2020 року за прогули без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Підстави: акт №1 від 01.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 , акт №2 від 02.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 , акт №3 від 03.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 , акт №4 від 10.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 , акт №5 від 17.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 , акт №6 від 27.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 , акт №7 від 30.04.2020 року про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі та відмову надати письмові пояснення причин відсутності на роботі.

Вищевказані акти були складені директором КП «КП-Сервіс» ОСОБА_2 , головним бухгалтером ОСОБА_3 та касиром-контролером ОСОБА_4 .

Акт №1 від 01.04.2020 року вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі 01.04.2020 року з 08:30 по 17:30, акт №2 вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі 02.04.2020 року з 08:30 по 17:30, акт №3 вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі 03.04.2020 року з 08:30 по 17:30, акт №4 вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі з 06.04.2020 року по 10.04.2020 року, акт №5 вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі 13.04.2020 по 17.04.2020 року, акт №6 вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі 27.04.2020 року, акт №8 вказує на відсутність ОСОБА_1 на роботі 30.04.2020 року, та зазначено, що близько 12 годин ОСОБА_1 з`явився в офісі КП «КП Сервіс», вислови невдоволення роботою КП та діяльністю директора КП. Директор КП «КП-Сервіс» ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 надати пояснення про відсутність на робочому місці протягом низки днів у квітні 2020 року, зокрема 29.04.2020 року, ОСОБА_1 заявив, що нічого пояснювати не буде і піде на сесію Знам`янської сільської ради. На роботі до кінця дня ОСОБА_1 не з`явився.

Відповідно до копій відомостей з розподілу витрат КП «КП Сервіс», наданих АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату за березень у розмірі 3802,02 грн., та заробітну плату за квітень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1419,31 грн.

Згідно копії табелю обліку робочого часу КП «КП-Сервіс» у квітні 2020 року ОСОБА_1 фактично було відпрацьовано 5 днів, 21.04.2020 року, 22.04.2020 року, 23.04.2020 року, 24.04.2020 року та 28.04.2020 року.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 ч. 1 ст. 40, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

Судом установлено, що при звільнені позивача з займаної посад власником не був дотриманий порядок звільнення, передбачений статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України.

Так, ОСОБА_1 не надавалася пропозиція надати письмові пояснення до застосування дисциплінарного стягнення, не з`ясовано - чи застосовувалось вже до неї за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Службове розслідування проведено не було.

При цьому, суд не приймає доводи відповідача про те, що відмова ОСОБА_1 від надання пояснень зафіксована актом № 7 «від 30.04.2020 року, оскільки у вказаному акті йдеться про те, що ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення про відсутність на робочому місці, зокрема 29.04.2020 року, однак акту щодо відсутності працівника на робочому місці 29.04.2020 року суду не надано.

Жодних мотивів застосування стягнення оскаржуваний наказ не містить. У ньому йдеться лише про акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, які відображають лише позицію роботодавця.

Суд наголошує, що прогул вважається вчиненим з поважних причин, які суд має оцінити на підставі наявних у справі доказів, за результатами чого може дійти висновку про те, що прогул має поважні причини, а тому дисциплінарне стягнення може не застосовуватися.

Однак у зв`язку із тим, що при звільненні позивача власником взагалі не був дотриманий порядок звільнення, передбачений статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України, суд вважає це достатньою підставою для визнання звільнення незаконним та як наслідок скасування відповідного наказу.

Разом з тим, позивач не заявляє позовних вимог про поновлення роботі, а тому, з врахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, підстав для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у зв`язку із скасуванням наказу про звільнення, не має.

На виконання положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом до КП «КП-Сервіс» про визнання звільнення незаконним та стягнення компенсації за вимушений прогул.

Позовну заяву ОСОБА_1 до КП «КП-Сервіс» про визнання звільнення незаконним та стягнення компенсації за вимушений прогул - задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з КП «КП-Сервіс» незаконним та скасувати наказ №8-к від 30.04.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з КП «КП Сервіс» судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 30.11.2020 року.

СуддяІ. В. Погорєлов