ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/2309/19-ц

провадження № 22ц/818/4753/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року в складі судді Харченко А.М.

в с т а н о в и в:

У лютого 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-702/927/2008, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 106 590,00 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-702/927/2008 від 20 травня 2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов`язань перед банком за кредитним договором.

Зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу портфелю від 27 вересня 2012 року банк відступив товариству право вимоги за кредитним договором.

Вказав, що заборгованість відповідача за тілом кредиту складає 74 477,76 доларів США, що еквівалентно 2 007 920,40 грн. Посилався на те, що зобов`язання відповідачами перед кредитором належним чином виконано не було, тобто відповідачі умови кредитного договору щодо строків сплати розрахунків не виконали.

Вважав, що абсолютно правомірною та законною буде вимога кредитора про сплату боржником та поручителем 3% річних за неналежне і несвоєчасне виконання основного зобов`язання, який за 1097 днів становить 181 042,87 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» 3% річних в сумі 181 042,87 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» - задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» 3% річних в розмірі 181 042,87 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» суму сплаченого судового збору в розмірі 2715,64 грн, в рівних частках по 1357,82 грн з кожного.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» 3% річних та судового збору скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 4073,46 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки недотримання строку позовної давності до вимог товариства у вигляді відмови у задоволенні позовної заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що з травня 2014 року у Господарському суді Харківської області знаходиться справа № 5023/3917/12 про визнання його банкрутом, тому усі вимоги позивач мав заявити до нього виключно у межах справи про банкрутство. Вказав, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 серпня 2020 року затверджено звіт керуючого реалізацією та його звільнено від боргів, а процедуру погашення боргів завершено. Зазначив, що позивач мав знати про порушення свого права ще у 2014 році, адже тоді відбулася реалізація предмета іпотеки для задоволення вимог кредитора, після цього жодних вимог про стягнення 3% річних або неустойки кредитор не заявляв. Тобто, протягом 7 років позивач мав знати про порушення свого права, але не звертався до господарського суду. Вважав, що наразі позивач взагалі не може звертатися до нього з відповідними вимогами, оскільки він мав знати про порушення свого права ще у 2014 році, тому безпідставно пропустив строк позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 свій обов`язок за кредитним договором не виконав, з нього підлягає стягненню 3 % річних.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-702/927/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 106 590,00 доларів США із сплатою 5,49% річних з остаточним поверненням кредиту 20 травня 2018 року (а.с.4-8).

20 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-702/927/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором повному обсязі таких зобов`язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники (а.с.9).

На підставі договору купівлі-продажу портфелю від 27 вересня 2012 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» право вимоги за кредитним договором (а.с.14-21).

За розрахунком заборгованості станом на 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором, а саме залишок заборгованості за кредитом 74 477,76 доларів США, суму відсотків несплачені відсотки за користування кредитом 4729,70 доларів США, суму пені за прострочення виконання зобов`язань 7 808 061,78 грн, загальна сума простроченої заборгованості 79 207,46 доларів США та 7 808 061,78 грн (а.с.10).

До суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надав роздруковану з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалу Господарського суду Харківської області від 11 серпня 2020 року у справі № 5023/3917/12, за якою затверджено звіт керуючого реалізацією; завершено процедуру погашення боргів фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ; звільнено фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 від боргів, окрім боргів за вимогами, передбачених частиною 2 статті 134 Кодексу України з процедур банкрутства. Зазначено, що протягом п`яти років після визнання фізичної особи банкрутом не може бути відкрито провадження у справі про неплатоспроможність за її заявою, крім випадку, якщо боржник погасив усі борги в повному обсязі у порядку, передбаченому цим Кодексом. Така особа зобов`язана перед укладенням договорів позики, кредитних договорів, договорів поруки чи договорів застави письмово повідомляти про факт своєї неплатоспроможності інші сторони таких договорів. Зобов`язано державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та передати органам, які здійснювали облік, відповідне повідомлення про зняття фізичної особи підприємця з обліку; провадження у справі закрито (а.с.130-137).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з нього на користь кредитора трьох процентів річних за 1097 днів прострочення, що складають 181 042,87 грн та підлягають стягненню з відповідача на користь товариства.

Установивши, що свій обов`язок за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, суд першої інстанції правомірно стягнув з нього 3 % річних від заборгованості за кредитом.

Доводи ОСОБА_1 про те, що позивач мав знати про порушення свого права ще у 2014 році, адже тоді відбулася реалізація предмета іпотеки для задоволення вимог кредитора, після цього жодних вимог про стягнення 3% річних або неустойки кредитор не заявляв. Тобто, протягом 7 років позивач мав знати про порушення свого права, але не звертався до господарського суду. Вважав, що наразі позивач взагалі не може звертатися до нього з відповідними вимогами, оскільки він мав знати про порушення свого права ще у 2014 році, тому безпідставно пропустив строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування строку позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування строку позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що відповідач має право заявити про застосування строку позовної давності під час апеляційного розгляду справи лише за умови, що судом першої інстанції його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи та у ній ухвалено заочне рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, про яку ОСОБА_1 заявлено на стадії апеляційного розгляду справи на рішення суду першої інстанції, оскільки у справі не приймалось заочного рішення.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в цій частині без змін. В іншій частині рішення суду не переглядалося на підставі постанови Харківського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, яка на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції є чинною.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді С.С. Кругова

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.