ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/703/20 Головуючий суддя І інстанції Вельможна І. В.
Провадження № 22-ц/818/4575/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Доценко Наталії Валеріївни на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Вельможної І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась бо суду з позовом та просила визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ј частини зазначеної квартири належить їй на праві власності, у квартирі зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Зауважує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично не проживають у квартирі більше ніж п`ять років без поважних причин, про що складено Акт обстеження квартири, комунальні платежі не оплачують, витрати по утримання житла не несуть, будь-які їх речі в квартирі відсутні.

Зазначає, що через реєстрацію відповідачів позивач позбавлена можливості на власний розсуд розпоряджатися належним їй на праві власності майном, змушена сплачувати комунальні платежі в повному обсязі та позбавлена можливості оформити житлову субсидію.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташовано за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору з кожного по 420 горн 40 коп., всього 840 грн 80 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Доценко Н.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Скарга мотивована тим, що відповідачі іншого нерухомого майна не мають, зняття з реєстрації призведе до втрати доступу до значної кількості адміністративних послуг, зареєстровані відповідачі були зі згоди позивача, є родичами - донькою та онуком позивачки, ОСОБА_2 була вимушена працювати за кордоном та забезпечувати сина та матір.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_3 та третім особам ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_2 по ј частці кожному на підставі договору міни №2-867 від 08.09.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Головіновою Л.А.

У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , які більше п`яти років та по теперішній час в даній квартирі фактично не проживають, що підтверджується актом обстеження квартири про фактичну відсутність зареєстрованого громадянина від 06.03.2020 року, складеного головою ОСМД «Будинок 76 в присутності двох свідків.

Задовольняючи вимоги позову з посиланням на ст.ст. 321, 391 ЦК України, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що внаслідок тривалої відсутності відповідачі втратили право користування згаданим житлом, при цьому реєстрація за адресою позивача відповідачів, які фактично за цією адресою не проживають, покладає на позивача додатковий безпідставний тягар у розмірі оплати за комунальні послуги, які нараховується із врахування відповідачів, що зареєстровані за певною адресою, але фактично там не проживають. Крім того, з цих підстав позивач, яка з причини низького доходу має право на субсидію по оплаті комунальних платежів, позбавлена можливості скористатися цим правом.

Таким чином суд дійшов висновку, що зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов`язків.

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якими не заперечувалося факт тривалої відсутності у зазначеній квартирі, на підтвердження своїх заперечень проти позову не надано будь-яких доказів на можливість збереження за ними права користування житловим приміщенням. Доводи щодо працевлаштування за кордоном суд першої інстанції відхилив з посиланням на те, що це не є поважною причиною відсутності, оскільки вони добровільно, за відсутності перешкод у користуванні спірним житлом, протягом тривалого часу змінили своє місце проживання, вони самостійно обрали інше місце проживання за кордоном, тому посилання на відсутність житла в Україні є також безпідставними.

Враховуючи те, що відповідачі без поважних причин не проживають у квартирі за вище зазначеною адресою понад один рік, чим порушує право позивача на вільне користування та розпорядження житловим приміщенням, на покладає нього додаткові безпідставні витрати суд вважав за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлової квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою.

Згідно ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України власник житла має право вимагати усунення будь яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судам у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач всупереч вказаних норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у контексті передбачених у ст. 405 ЦК України підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, не довели наявність поважних причин своєї відсутності у згаданому житловому приміщенні понад один рік та наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом. Посилання на правові висновки, які були висловлені щодо можливості виселення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та у рішеннях ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07), «Кривицька та Кривицький проти України» (№ 8863/06) є безпідставними, оскільки за обставинами справи вони не є релевантними, у даному випадку розглядався спір між приватними особами, без участі осіб публічного права.

Всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачі не спростували належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами висновки суду першої інстанції стосовно тривалого, більше п`яти років відсутності без поважних причин відповідачів, що накладає непропорційний тягар на власника житла по його утриманню та використанню на свій розсуд для свого проживання та проживання членів своєї сім`ї третіх осіб у справі.

Висновки суду першої інстанції належним чином вмотивовані, відповідно до правильно встановленим судом обставинам справи, які мають юридичне значення у контексті наведених норм цивільного процесуального та матеріального права та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводами скарги вони не спростовані.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Доценко Наталії Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 липня 2020 року залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - І.В.Бурлака.

А.В. Котелевець.