провадження 2/201/134/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 жовтня 2014 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів оренди квартири та стягнення збитків, грошових коштів і витрат, позовні вимоги збільшувалися та уточнювалися. 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2020 року позов в частині вимог про визнання недійсними договорів оренди квартири від 02 березня 2007 року укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , від 02 березня 2007 року, від 05 травня 2010 року і від 02 січня 2011 року укладених між ОСОБА_2 і громадянином Туреччини ОСОБА_5 залишено без розгляду.

ОСОБА_1 в своєму позові, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, а її представник в судовому засіданні посилалися на наступне. ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний предмет нерухомості був наданий ОСОБА_1 своєму батькові ОСОБА_4 для постійного проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 помер, після його смерті, позивач приїхав до вказаної квартири і з`ясував, що дана квартира здається ОСОБА_2 в оренду на протязі тривалого часу, а померлий в даній квартирі весь цей час не мешкав. На звернення ОСОБА_1 16 листопада 2013 року Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області за № 15092/10/174/-15 надала відповідь, згідно якої ОСОБА_2 надавала в оренду вказану квартиру. Враховуючи те, що ОСОБА_1 є єдиним законним власником майна, жодних грошових коштів від підприємницької діяльності, яку проводила ОСОБА_2 від оренди вказаної квартири не отримувала, ОСОБА_1 змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. На думку позивача, неправомірними діями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, так як ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем та мала реальну можливість здавати цю квартиру в оренду та отримувати прибуток.

ОСОБА_1 вважає вказані дії ОСОБА_2 неправомірними, оскільки порушує її права на володіння, користування та розпорядження належною їй квартирою, а тому позивачеві спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 961 529 грн. 80 коп. і саме цю суму просить стягнути з ОСОБА_2 , звернулася з цим питанням до відповідача про відшкодування цих збитків, але отримала відмову, чим порушено її права, в добровільному порядку спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача не законними, позивачу фактично завдані матеріальні збитки та просили стягнути з відповідача вказані кошти, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали наданий ними відзив на позов, вказавши, що ОСОБА_4 придбав квартиру у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року, але ОСОБА_1 від нотаріального посвідчення відмовилась, тому ОСОБА_4 звернувся до постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» за захистом свого порушеного права. Рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 14 травня 2007 року по справі № 1405/07, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 . З огляду на зазначене рішення, ОСОБА_4 вважав себе належним власником квартири, а тому на думку ОСОБА_2 , вона на законних підставах отримала в оренду квартиру та в подальшому передала в суборенду ОСОБА_6 . ОСОБА_2 також, вважає, що сума упущеної вигоди необґрунтована, так як ОСОБА_1 не взяла до уваги витрати пов`язані з утриманням квартири, проведення ремонту, встановлення сантехніки, облаштування меблями, побутовими приладдями, сплати орендних та комунальних платежів та не є доходом в розумінні ст. 22 ЦК України. Отже, позовні вимоги не доведені і безпідставні, тому просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_7 та/або його представник в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Правом надання відзиву на позов не скористався. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 квітня 2005 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, позивач - ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 7). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 180968056) від 13 вересня 2019 року, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 08 квітня 2005 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (том 1 а.с. 179-181). З вказаної Інформаційної довідки також, вбачається, що 24 грудня 2014 року ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_2 своєму синові ОСОБА_8 .

Позовна заява стосується правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2007 року по 2013 рік. В цей період, ОСОБА_1 була власником квартири та в цей період ОСОБА_2 було порушено права ОСОБА_1 , а тому - порушене право підлягає захисту в судовому порядку, незалежно від заперечень ОСОБА_2 , що на даний момент ОСОБА_1 не є власником квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

З аналізу вказаних норм вбачається, що тільки власник майна наділений правом розпоряджатись своїм майном, зокрема передавати в оренду.

Суду надано докази того, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем: Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В00 № 329154 від 24 січня 2002 року; Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серії ААБ № 959948 від 12 січня 2012 року; Свідоцтвом про сплату єдиного податку Серії Г № 396379 від 30 грудня 2005 року; Свідоцтво про сплату єдиного податку Серії И № 046012 від 16 грудня 2010 року; Свідоцтво про сплату єдиного податку Серії Б № 612014 від 18 травня 2012 року; Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З вказаних документів вбачається, що ОСОБА_1 з 24 січня 2002 року по теперішній час, здійснює підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець з видом діяльності код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний). З огляду на те, що ОСОБА_1 проживає за містом та здійснює підприємницьку діяльність по наданню в оренду нерухомого майна, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 мала реальну можливість здавати квартиру в оренду та одержувати прибуток.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 є єдиним законним власником майна, жодних грошових коштів від підприємницької діяльності, яку проводила ОСОБА_2 від оренди вказаної квартири не отримувала, ОСОБА_1 змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. На думку позивача, неправомірними діями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, так як ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем та мала реальну можливість здавати цю квартиру в оренду та отримувати прибуток. Звернення до відповідача ні до чого не призвело, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та не заперечується ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не проживала в спірній квартирі бо фактично мешкала за межами міста, а тому цю квартиру було надано своєму батькові ОСОБА_4 для постійного особистого мешкання. Факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2013 року, Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 08 жовтня 1982 року та Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 08 листопада 1997 року (том 1 а.с. 25-27). ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_4 помер.

В судовому засіданні встановлено із пояснень сторін та доведено документальними доказами, що ОСОБА_2 без відома власника вказаної квартири ( ОСОБА_1 ) здавала в оренду квартиру стороннім особам на протязі тривалого часу, а померлий ОСОБА_4 , в даній квартирі весь цей час не мешкав.

На звернення ОСОБА_1 16 листопада 2013 року Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області надала лист за № 15092/10/174/-15. З цього листа вбачається, що: СГ-фізична особа ОСОБА_4 надавав в оренду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в період з 15 лютого 2007 року по 31 грудня 2010 року; згідно наданого договору оренди квартири від 02 березня 2007 року орендарем являється ОСОБА_2 . Розмір орендної плати становить 300 УГО на місяць. Строк дії договору 12 місяців (до 02 березня 2008 року); зазначене приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 надавала в оренду ОСОБА_6 (гр. Турції) згідно наданих договорів оренди квартири від 02 березня 2007 року та від 05 травня 2010 року. Відповідно до договору оренди квартири від 02 березня 2007 року, розмір орендної плати становить 1800 УГО на місяць та строк дії договору 12 місяців (до 02 березня 2008 року). Відповідно до договору оренди квартири від 05 травня 2010 року, розмір орендної плати становить 13750 грн. на місяць та строк дії договору 12 місяців (до 05 травня 2011 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

За змістом ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд приходить до висновку, про доведення позивачем обставин про наявність в діях ОСОБА_2 фактично складу цивільного правопорушення: поведінка ОСОБА_2 протиправна, так як ОСОБА_1 не уповноважувала ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_2 на передачу квартири в оренду; ОСОБА_1 спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, яку б вона отримала в результаті підприємницької діяльності по передачі в оренду квартири; наслідки у вигляді упущеної вигоди перебувають в причинному зв`язку з наведеною протиправною поведінкою ОСОБА_2 ; достеменно знаючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , не були власниками квартири, остання умисно уклала договір оренди з ОСОБА_4 та в подальшому, уклала відповідні договори суборенди з ОСОБА_5 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 передавала в оренду квартиру без відповідної правової підстави, що в свою чергу позбавило ОСОБА_1 можливості одержати дохід у вигляді орендної плати за квартиру, який ОСОБА_1 могла реально отримати, якби її право не було порушено ОСОБА_2 .

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 672/778/16-ц, від 22 березня 2017 року у справі № 908/312/16 та постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується ОСОБА_2 , 02 березня 2007 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_2 договір оренди квартири строком на 12 місяців, до 02 березня 2008 року. В свою чергу ОСОБА_2 передавала квартиру в суборенду за двома договорами оренди квартири від 02 березня 2007 року та від 05 травня 2010 року. Строк дії цих договорів 12 місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

За договором оренди квартири від 02 березня 2007 року, розмір орендної плати складає 1 800 доларів США на місяць. За цим договором, ОСОБА_2 отримала дохід в розмірі 21 600 доларів США (12 місяців х 1 800 доларів США), що еквівалентно 612880 грн. 56 коп. за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (28.3741 грн. за 1 долар США).

За договором оренди квартири від 05 травня 2010 року, розмір орендної плати складає 13 750 грн. на місяць. За цим договором, ОСОБА_2 отримала дохід в розмірі 165 000 грн. (12 місяців х 13 750 грн.).

Передаючи в оренду без згоди позивача належну йому квартиру, ОСОБА_2 без відповідної правової підстави отримала дохід в розмірі 777880 грн. 56 коп. (612880 грн. 56 коп. + 165000 грн.), який є упущеною вигодою для ОСОБА_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 упущеної вигоди, підлягають частковому задоволенню в розмірі 777880 грн. 56 коп.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в стягнені збитків, які остання вважає їй спричинені, шляхом надання в оренду квартири за договором від 02 лютого 2011 року, так як позивачем не доведено укладення цього договору, факту передачі в оренду квартири та отримання відповідного доходу ОСОБА_2 за цим договором.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_2 , що ОСОБА_4 вважав себе власником квартири на підставі рішення постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 14 травня 2007 року по справі № 1405/07, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Натомість, третейські суди приймають рішення тільки від свого імені, які є обов`язковими лише для сторін спорів (ст. 4, 45, 46 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, яка діяла на дату ухвалення третейського рішення та на дату розгляду даної справи).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі № 1-рп/2008 третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Враховуючи зазначене, рішення третейського суду та обставини, які в ньому встановлені не є обставинами, які не підлягають доказуванню в розумінні ст. 82 ЦПК України та не можуть враховуватись судом при розгляді даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, яка діяла на дату ухвалення третейського рішення) виконання рішення третейського суду якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.

Сторонами не надано в матеріали справи, доказів виконання рішення третейського суду, зокрема звернення ОСОБА_4 до компетентного суду для отримання виконавчого листа або доказів отримання такого виконавчого листа.

Згідно зі ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Матеріали справи не містять доказів державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4 , а тому він і не набув право власності на квартиру та не мав права передавати її в оренду без згоди ОСОБА_1 .

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14, від 11 вересня 2018 року у справі № 918/1377/16, від 22 травня 2018 року у справі №912/1779/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначають сторони, між ними тривалий час розглядаються спори, в яких судами надавалась оцінка рішенню третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 14 травня 2007 року по справі № 1405/07, а саме в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року по справі № 201/615/13, в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року по справі № 201/2817/14 та в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року по справі № 201/2817/14.

Суд приймає до уваги вказані рішення, якими суди встановили обставини, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Зокрема, судами встановлено, що право власності за рішенням третейського суду за ОСОБА_4 в установленому законом порядку зареєстровано не було, а тому - ОСОБА_4 не отримав речові права (право власності) на квартиру АДРЕСА_2 та не став її власником.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження права власності ОСОБА_4 на квартиру та як наслідок, ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_2 не мали права передавати квартиру в оренду.

Суд також, не приймає до уваги доводи ОСОБА_2 , що останньою понесені витрати на утримання квартири, проведення в ній ремонту, облатування меблями та сплату комунальних послуг, з огляду на те що на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11 липня 2006 року і «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією. У відповідності до практики ЄСПЛ, необхідно оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20 вересня 2012 року) і таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Також, має враховуватись якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за якими вони були отримані, під сумнів їхню надійність і точність (п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Вєренцов» проти України від 11 липня 2013 року).

27 вересня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про застосування строку позовної давності, яка не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, нормою ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом 31 жовтня 2014 року, в той час як повинна була це зробити до листопада 2016 року (три роки від 16 листопада 2013 року отримання листа податкової від 16 листопада 2013 року за № 15092/10/174/-15). Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності, а тому порушене право підлягає захисту в судовому порядку.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може суд прийняти до уваги не визнання вказаним відповідачем позовних вимог в частині їх обґрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки, які було завдано позивачу, в розмірі 777880 грн. 56 коп., витрати на судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2959 грн. 74 коп. та витрати позивача на професійну правничу допомогу, які належним чином підтверджені і з урахуванням обґрунтованості та пропорційності предмета спору, ціни позову, значення справи для сторін, пропорційності розміру задоволення позовних вимог, витрати на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 9 720 грн.

Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у ОСОБА_1 є спір, в такому вигляді знайшли своє часткове підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3-5, 15, 16, 18, 182, 316, 317, 319, 334, 533, 810, 1166 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 777 880 грн. 56 коп., витрати на судовий збір в сумі 2 959 грн. 74 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9720 грн., а всього 790 560 грн. 30 коп..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01 грудня 2020 року.

Суддя