Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 468/2121/14-ц

провадження № 61-13761св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області у складі судді

Муругова В. В. від 11 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О., від 13 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що 08 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 27 852, 40 доларів США зі сплатою

12 % річних з кінцевим терміном повернення 08 лютого 2018 року. Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку банку передана квартира АДРЕСА_1 , заставною вартістю 202 300 грн.

ОСОБА_2 належним чином умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 30 вересня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 20 647, 47 доларів США, що еквівалентно 267 178, 30 грн, у рахунок погашення якої банк просив: звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Справа розглядалася судами неодноразово.

У процесі розгляду справи, на стадії апеляційного провадження, а саме

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року до участі у розгляді справи залучено правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Останнім рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області

від 11 квітня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк пред`явив вимогу до спадкоємця ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про погашення заборгованості із пропуском шестимісячного строку, встановленого статтею 1281 ЦК України, з моменту коли він дізнався про відкриття спадщини після смерті позичальника ОСОБА_2 (квітень 2016 року), що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банк мав дізнатись про відкриття спадщини після смерті позичальника ОСОБА_2 , принаймні з квітня 2016 року, а пред`явивши вимогу до спадкоємця 13 грудня 2016 року, позивач пропустив преклюзивний строк, передбачений статті 1281 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо пропуску кредитором строку пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника, вважаючи, що пред`явленням вимоги до спадкоємця є залучення її до участі у справі у жовтні 2016 року. Суди не звернули увагу на зміст положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу,

в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 04 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав на споживчі цілі кредит у сумі 27 852, 40 доларів США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення 08 лютого 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 08 лютого 2008 року укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку банку передана квартира АДРЕСА_1 , заставною вартістю 202 300 грн.

21серпня 2014року банк звернувся до позичальника з письмовою вимогою про усунення порушень умов кредитного договору, попереджаючи про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимог. Вимоги банку позичальником виконані не були.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.

Спадкоємцем майна померлого є його мати ОСОБА_1 , яка 01 вересня 2016 року звернулася до Баштанської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року до участі у розгляді справи залучено правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Сума заборгованості з урахуванням курсу долара США на 17 травня 2017 року становила: заборгованість за кредитом - 15 918, 85 дол. США, що еквівалентно 420 735, 21 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2 370, 02 дол. США, що еквівалентно 62 639, 63 грн, заборгованість за комісією - 65, 88 дол. США, що еквівалентно 1 741, 21 грн, пеня - 1 291, 11 дол. США, що еквівалентно 34 124, 04 грн, штрафи: 250, 00 грн (фіксована частина) та 917, 74 дол. США, що еквівалентно 24 255, 87 грн (процентна складова).

Позиція Верховного Суду

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частинах першій та третій статті 33, частині першій статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до статей 1268, 1269 ЦК України спадщину після смерті

ОСОБА_2 прийняла відповідач, подавши до нотаріальної контори встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини.

За правилами статей 1281, 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом частин першої - третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що банк пред`явив вимогу до спадкоємця ОСОБА_2 -

ОСОБА_1 із пропуском шестимісячного строку, встановленого статтею 1281 ЦК України, з моменту коли він дізнався про відкриття спадщини після смерті позичальника ОСОБА_2 (квітень 2016 року), наслідком чого є позбавлення кредитора права вимоги.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, то у разі смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі, суд зупиняє провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 251 ЦПК України) до залучення до участі у справі правонаступника (пункт 1 частини першої статті 253 ЦПК України).

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частина друга статті 55 ЦПК України).

Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь за останнього.

В позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, матеріальне правонаступництво тісно пов`язане з процесуальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві.

Процесуальне правонаступництво можливе виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Установивши, що ОСОБА_2 помер після відкриття провадження у справі, зокрема на стадії апеляційного провадження, і ухвалою суду апеляційної інстанції від 05 жовтня 2016 року залучено спадкоємця померлої сторони у справі - ОСОБА_1 , яка у встановленому законом порядку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що норма статті 1281 ЦК України щодо строків звернення кредитора до спадкоємців із вимогою у даному випадку не застосовується, оскільки у справі, яка переглядається, мало місце процесуальне правонаступництво, відповідно до якого до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь за останнього.

Наслідки пропуску зазначеного строку можуть застосовуватися, зокрема, у разі смерті спадкодавця до відкриття провадження у справі, коли процесуальне правонаступництво вже не є можливим.

Посилання судів на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, є помилковим, оскільки у справі, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду, спадкодавець помер до відкриття судом провадження у справі про стягнення кредитної заборгованості, у зв`язку із чим кредитор пред`явив позовні вимоги до спадкоємців, тобто процесуального правонаступництва не відбулося. Отже у справі, яка переглядається, та у справі № 522/407/15-ц встановлено різні фактичні обставини.

Крім того, посилання суду апеляційної інстанції про те, що кредитор після залучення правонаступника померлої сторони не пред`явив до неї позовних вимог є помилковим, оскільки такою вимогою є пред`явлення банком

у жовтні 2014 року позову до правопопередника - ОСОБА_2 . У зв`язку із процесуальним та матеріальним правонаступництвом обов`язки щодо виконання зобов`язання спадкодавця переходять до його спадкоємця автоматично, але у межах отриманого у спадок майна, так само як і процесуальні права та обов`язки правопопередника.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку, встановленого

статтею 1281 ЦК України.

Разом з тим, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не можуть бути задоволені з огляду на таке.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону країни «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею

38 Закону України «Про іпотеку».

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

У пункті 27 договору іпотеки від 08 лютого 2008 року сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону

України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

З урахуванням того, що сторони в договорі іпотеки передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу АТ КБ «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві, є неналежним способом захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити було саме з цих підстав, а не з підстав, викладених у рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений кредитором, відсутні й підстави для задоволення й вимог про виселення.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 червня

2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович