ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року

м. черкаси

Справа № 692/366/20
Провадження № 22-ц/821/1809/20
категорія 302090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О.В.,

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Селянське (фермерське) господарство «Ольга»

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Ольга» про стягнення коштів, у складі головуючого судді Чепурного О. П.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

08 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до СФГ «Ольга» про стягнення заборгованості по орендній платі.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що змушена звернутись до суду за захистом своїх майнових прав у зв`язку із безпідставним використанням СФГ «Ольга» належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0542.

Зазначає, що в жовтні 2017 року, на адвокатський запит ОСОБА_2 , Золотоніською ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області було надано відповідь від 22.09.2017 №364/23-10-13/022 з якої їй стало відомо, що відповідач нараховував, але не виплачував їй дохід за користування земельною ділянкою.

В період з 01.01.2019 по 05.07.2016 ОСОБА_1 не отримувала від СФГ «Ольга» жодних виплат за використання, належної їй, земельної ділянки, що свідчить про той факт, що відповідач нараховував, але не виплачував доходи за користування земельною ділянкою.

Тобто, відповідачем з 2009 по 2016 роки подавалася звітність, яка свідчить про системне нарахування доходів на користь ОСОБА_1 , що виключає можливість допущення помилки посадовими особами СФГ «Ольга» при подачі звітності та нарахуванні доходу ОСОБА_1 за користування земельною ділянкою.

Договір оренди ОСОБА_1 з СФГ «Ольга» не укладала, що свідчить про використання відповідачем земельної ділянки без достатньої правової підстави.

Вказує, що вона зверталася до Драбівського районного суду Черкаської області із позовом до СФГ «Ольга» про стягнення заборгованості по орендній платі.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області по справі № 692/1425/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до СФГ «Ольга» про стягнення заборгованості по орендній платі відмовлено у повному обсязі.

Вказане рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності договірних відносин, що свідчить про відсутність обов`язку відповідача її сплачувати.

Вважає, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок ОСОБА_1 зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування земельною ділянкою належну ОСОБА_1 , у розмірі 21308,91 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості сума інфляційного збільшення коштів за період з 01.01.2009 по 27.02.2020 становить 21814,58 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості 3 % річних від простроченої суми заборгованості становить 3676,09 грн.

Зазначає, що позивачу стало відомо про існування заборгованості лише в жовтні 2017 року, тому вона звернулась до суду у межах строку загальної позовної давності.

Просила суд стягнути із СФГ «Ольга» на користь ОСОБА_1 46799,58 грн, з яких 21308,91 грн кошти за користування землею без достатньої правової підстави, 21814,58 грн інфляційне збільшення, яке нараховано на суму коштів за користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави, 3618,43 грн 3% річних від суми, яка нарахована за безпідставне використання земельної ділянки та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 01 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт, що кошти, які нараховані відповідачем підлягають виплаті позивачу.

Нараховані кошти відповідачем та наявність заборгованості перед позивачем повинні бути підтверджені первинними документами, які б підтверджували в яких відносинах перебувають сторони. Сторонами не заперечується той факт, що між ними не були оформлені договірні відносини. Отже, лише сам факт нарахування по бухгалтерському обліку відповідачем сум до виплат позивачеві не свідчить про обов?язок їх виплатити останньому і не може підтверджувати права власності позивача на вказані кошти. З тих же підстав вимога про стягнення суми інфляційного збільшення та 3% річних не підлягає задоволенню. Інших підстав для стягнення коштів з відповідача, а також обґрунтований їх розрахунок позивач в позові не зазначив.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважаючи, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, постановленим з упередженням та неприпустимими істотними порушеннями прав та законних інтересів, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на доводи викладені в позовній заяві.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції з невідомих причин посилався на відомості бухгалтерського обліку, хоча сторони взагалі не посилались на такі відомості. Відповідач, як податковий агент, подав податкову звітність до органів ДПС України, де зазначив, що здійснив нарахування та виплату коштів позивачеві. Однак, фактичної виплати коштів позивачу не було. При цьому, в суду першої інстанції не викликоло жодних питань щодо ткої звітності.

Суд першої інстанції не дослідив та не надав належну оцінку відомостям з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України від 21 лютого 2020 року.

Вважає, що судом першої інстанції фактично були проігноровані обставини справи, адже сам факт користування належною позивачу земельною ділянкою відповідачем визнано, а нарахування доходів свідчило про платне використання такої земельної ділянки.

Звертає увагу, що всупереч ст. 279 ЦПК України судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні із повідомленням сторін.

02 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу СФГ «Ольга» в якому просило суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Зазначило, що посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що до жовтня 2017 року вона не знала де знаходиться її земельна ділянка, спростовується перевіреними судом доказами та судовими рішеннями у справах № 692/202/17, 692/1224/19.

Крім того, посилання скаржника на порушенням судом ст. 279 ЦПК України, щодо відмови у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, є безпідставним, оскільки судом було враховано предмет позову та характер спірних правовідносин та постановлено відповідну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання.

Вважає, що позивачем також пропущено строк позовної давності звернення до суду про застосування наслідків якого СФГ «Ольга» просили у відзиві на позов від 06 травня 2020 року.

23 листопада 2020 року на адресу суду надійшло заперечення ОСОБА_1 на відзив в якому зазначала, що твердження відповідача у відзиві є надуманими та не відповідають дійсності.

Вважає, що важливим є той факт, коли саме ОСОБА_1 дізналася про нарахування їй коштів за користування земельною ділянкою, а дізналася вона про це у 2017 році.

Вказує, що сам факт використання належної їй земельної ділянки відповідачем визнано, нарахування ж доходів свідчить про платне використання такої земельної ділянки. Тому відповідач, як фактичний землекористувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок ОСОБА_1 зберіг у себе кошти, мав сплатити їх ОСОБА_1 за користування її земельною ділянкою.

Щодо строку позовної двності, зазначає, що це є суб`єктивне припущення відповідача, його спроба ввести суд в оману та уникнути цивільно-правової відповідальності, оскільки відповідач не може стверджувати, що і коли стало відомо іншій особі.

Просила суд скасувати рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 01 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 11 листопада 2020 року на 12:30 год. Розгляд справи відкладено на 26 листопада 2020 року на 14:30 год.

Фактичні обставини справи

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 08 грудня 2003 року серії ЧР № 041761, виданого на підставі розпорядження Драбівської районної державної адміністрації від 03.11.2003 №482, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,52 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Яворівської сільської ради Драбівського району Черкаської області, кадастровий номер :03:001:0542 (а.с. 8).

Згідно з листом Золотоніської об`єднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Черкаській області від 22 вересня 2017 року за №364/23-10-13-022 стосовно надання довідки про розмір орендної плати за користування земельною ділянкою за кадастровим номером :03:001:0542, що сплачувався СФГ «Ольга», згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податку НОМЕР_1 ) отримувала доходи від СФГ «Ольга»: 1 квартал 2009 року - 630 грн, 4 квартал 2009 року -1141,60 грн, 3 квартал 2010 року - 1154,50 грн, 3 квартал 2011 року - 1731,75 грн, 4 квартал 2012 року - 2027,27 грн, 4 квартал 2013 року - 2027,27 грн, 4 квартал 2014 року - 3056,53 грн, 4 квартал 2015 року - 3817,83 грн, 4 квартал 2016 року - 5722,16 грн (а.с. 9-11).

Вказане також підтверджується копією листа Золотоніського управління ГУ ДПС у Черкаській області від 21.02.2020 №576/23-00-54-02-011 та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 за період з 01.01.2009 по 31.12.2019 (а.с. 12-13).

Згідно вимоги ОСОБА_1 від 04.03.2020, яка була надіслана СФГ «Ольга» та отримана останнім, про сплату нарахованого, але не виплаченого доходу за безпідставне використання земельної ділянки, ОСОБА_1 вимагала у Господарства перерахувати їй кошти у загальному розмірі 46871,70 грн, з яких: 21308,91 грн - сума коштів за безпідставне використання земельної ділянки, належної ОСОБА_1 ; 21944,36 грн - інфляційне збільшення, яке нараховане на суму коштів за безпідставне використання земельної ділянки; 3618,43 грн -3 % річних від суми, яка нарахована на безпідставне використання земельної ділянки (а.с. 23-28).

06 травня 2020 року СФГ «Ольга» подало відзив на позов, який отримано судом 14 травня 2020 року, в якому просило застосувати до даних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в позові, обгрунтовуючи його тим, що позивачу було достовірно відомо з часу створення СФГ «Ольга», що її земельна ділянка перебувала у користуванні СФГ «Ольга». Будь-яких коштів вона за користування земельною ділянкою в період з 2009 року по 2016 рік вона не отримувала (а.с. 46-47).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Куцмиди В. І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 обґрунтовувала свій позов тим, що з 2009 року по 2016 рік відповідач - СФГ «Ольга» користувалось земельною ділянкою, що належить їй на праві власності, без достатньої правової підстави.

Відповідно до положень ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є громадяни на землі приватної власності.

За змістом ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

У ст. 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, в якому згідно з ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України, власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту зобов`язань з набуття та збереження майна без достатньої правової підстави є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно зі ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначила, що у разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 22 січня 2020 року у справі № 209/5477/13-ц (провадження № 61-27184св18), від 22 січня 2020 року у справі № 686/9356/15-ц (провадження № 61-21533св18).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 2,52 га, кадастровий номер :03:001:0542, яка розташована на території Яворівської сільської ради Драбівського району Черкаської області.

Сторони по справі визнають, що вказана земельна ділянка в період з 01.01.2009 по 05.07.2016 перебувала у користуванні СФГ «Ольга».

Дослідивши матеріали справи та враховуючи вищевикладені норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що права ОСОБА_1 , як власника землі, є порушеними відповідачем, адже він користувався тривалийй час її майном без достатньої правової підстави та не сплачував орендної плати за неї.

Разом з цим, ОСОБА_1 просить стягнути орендну плату за період із 01 січня 2009 року по 05 липня 2016 року із розрахунку вказаного в листі Золотоніської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області від 22 вересня 2017 року за №363/23-10-13-022 та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 за період з 01.01.2009 по 31.12.2019 (а.с. 9-13).

Апеляційний суд наголошує, що спірним періодом позивач зазначає саме з 01 січня 2009 року по 05 липня 2016 року, що безпосередньо було підтверджено під час розгляду справи, хоча у наданому розрахунку заборгованості, який доданий позивачем до позову, міститься заборгованість за 4 квартал 2016 року у розмірі 5722,16 грн, згідно вищевказаного листа, яка є за межами спірного періоду.

У відзиві від 06 травня 2020 року, який надійшов на адресу суду 14 травня 2020 року, СФГ «Ольга» просило суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в позові (а.с. 46-47).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Цивільним законодавством у ст. 264 ЦК України визначено також випадки, коли строки позовної давності перериваються.

Зокрема, ч. 2 ст. 264 ЦК України визначає, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 2, ч. 3 ст. 264 ЦК України).

При цьому, слід мати на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі 905/2324/17.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 1 ст. 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

З матеріалів справи та із судових рішень, ухвалених за результатом розгяду спору між цими ж сторонами, з інших підстав, але стосовно цієї ж земельної ділянки, вбачається, що ОСОБА_1 достовірно знала у кого саме перебуває її земельна ділянка, хоч і без достатньої правової підстави.

Із рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2019 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року, та постановою Верховного суду від 26 березня 2020 року, вбачається, що, зокрема, ОСОБА_3 дозволяла використовувати СФГ «Ольга» свою земельну ділянку, як своїм родичам, за умови, що останні будуть доглядати та допомагати батькам, будь-яких коштів чи благ за користування її землею вона не отримувала.

02.10.2019 ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до СФГ «Ольга» про стягнення вищевказаної заборгованості, але зазначала її, як орендну плату. Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2019 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено. Із вказаного рішення вбачається, що із вимогою про стягнення заборгованості по орендній платі за період з 01.01.2009 по 05.07.2016 ОСОБА_1 звернулась до відповідача лише 22.08.2019 шляхом направлення листа.

До суду ОСОБА_1 із даним позовом звернулася 06 квітня 2020 року (а.с. 37).

Тобто, позивач, починаючи із 01 січня 2009 року і до 16 липня 2016 року, достовірно знала, що їй не виплачуються кошти за користування її земельною ділянкою, але до суду за захистом своїх прав звернулась 06 жовтня 2019 року, а з даним позовом 06 квітня 2020 року, тобто поза межами строків позовної давності.

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції положень ст. 279 ЦПК України щодо відмови в задоволенні клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін є безпідставними, оскільки судом дотримано вимоги ч. 6 ст. 279 ЦПК України з урахуванням предмету позову та характеру спірних правовідносин, постановлено відповідні ухвали про відмову в задоволенні клопотань (а.с. 56-57).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, відмовивши в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності про застосування якого заявлено СФГ «Ольга».

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати необхідно залишити за сторонами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 01 вересня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Ольга» про стягнення коштів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко