Справа № 638/9629/20
Провадження № 2/638/3977/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 63,5 кв.м. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.09.1997 року на підставі договору купівлі-продажу придбала вищевказану квартиру. Договір купівлі продажу зареєстрований 29.09.1997 року Харківською товарною біржею «Слобода» р.№ Н-33-7702, що підтверджується довідкою КП «ХМБТІ» Харківської міської ради №1071790 від 04.11.2019 року. Вказаний договір купівлі-продажу квартири позивач загубила, відновити дублікат не може, оскільки Харківська товарна біржна «Слобода» ліквідована. Позивач зареєстрована у вказаній квартирі, проживає у ній, несе усі обов`язки власника. Позивач ніколи і нікому не відчужувала належну їй квартиру, не передавала в іпотеку. Відсутність оригіналу правовстановлюючого документу перешкоджає заявнику у зверненні до реєстраційної служби та вчиняти дії щодо розпорядження майном. Відповідач, яка проживає у вказаній квартирі не визнає право власності позивача на неї, а відтак позивач вимушена звернутись до суду.

У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, відповідач визнав позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

У відповідності до ст.ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14.07.1999 року. Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на заяву щодо надання довідки про наявність інформації про зареєстровані права до 31.12.2012 року на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого 29.09.1997 року Харківською товарною біржею «Слобода» р. №Н337702 є власником вказаної квартири. Крім того, позивачем надано копію технічного паспорта на квартиру в якому зазначено, що останній є додатком до свідоцтва про право власності на житло та копію договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 17.08.1999 року в якому зазначено, що позивач є власником квартири.

За повідомленням державного архіву Харківської області документи Харківської товарної біржи «Слобода» та нотаріальних контор м.Харкова та Харківської області на зберігання до архіву не надходили. Комунальне підприємство «Міський архів» повідомило, що у них зберігаються лише документи з кадрових питань АО Харківська товарна біржа «Слобода». За повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву надання інформації щодо зберігання документів, які створюються не фондоутворюючами нотаріального архіву, до компетенції архіву не відновиться. Позивачем сплачуться надані житлово-комунальні послуги, що підтверджується наданими копіями квитанцій. В інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо квартири АДРЕСА_1 . За відкритими відомостями діяльність АТ «Харківська товарна біржна «Слобода» припинено.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Згідно статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

З огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тобто підлягають з`ясуванню, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Порядок реєстрації права власності на час укладення договору купівлі-продажу у 1997 році визначений Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року. За положеннями 1.4 вказаних правил державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів визначених у додатку №1 (зокрема договір купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею), за рахунок коштів власників нерухомого майна. За положенням 4.1 вказаних Правил оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку N 12, зокрема місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна. Крім того, положенням 5 вказаних Правил встановлено порядок оформлення фізичним особам права власності на об`єкти нерухомого майна при відсутності правовстановлюючих документів, зокрема при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в цих Правилах (додаток N 1), зацікавлена фізична особа подає до місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування заяву про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна і отримання свідоцтва про це. Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, кому належить об`єкт, подає його органу державної виконавчої влади або місцевого самоврядування, який виносить рішення щодо видачі заявнику свідоцтва про право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Велика Палата Верховного суду в постанові від 19.05.2020 року по справі № 916/1608/18 зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами. За позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Позивачем визначено відповідача - ОСОБА_2 , яка ніколи не була власником вказаної квартири, зокрема суду не надано жодного відповідного доказу, при цьому позивач вважає, що відповідач, яка зареєстрована в квартирі перешкоджає їй у реалізації її права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Таким чином, належним відповідачем у справі є територіальна громада в особі Харківської міської ради, а не ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Так, позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Таким чином, враховуючи визначений позивачем склад учасників справи, та той факт, що суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено право суду самостійно здійснення заміни відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 є неналежним відповідачем в виниклих правовідносинах, зокрема визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 2,13,81,89,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 328,392 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий