П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Суханової Є.М., Сержанюка А.С.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у справі за позовом Керівника місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович Ірина Вікторівна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації та визнання спадщини відумерлою,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року керівник Київської місцевої прокуратури № 9 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дідович Ірина Вікторівна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації та визнання спадщини відумерлою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською місцевою прокуратурою № 9 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0001176 від 02 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено порушення майнових прав та інтересів територіальної громади м. Києва. Так, первинна реєстрація на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 здійснена за ОСОБА_2 на підставі довідки з ЖБК «Магістраль» від 18 травня 1993 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №2 від 19 серпня 2017 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до спадкової справи №5/2017 з заявою про прийняття спадщини після її смерті 26 травня 2017 року звернувся лише відповідач, як спадкоємець 4 черги. Заява про прийняття спадщини була подана після спливу 8 років після відкриття спадщини, тобто з пропущенням строку на прийняття спадщини, а додатковий строк судом не встановлювався. Відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 травня 2017 року на спірну квартиру, зареєстроване в реєстрі за №490, та внесено відповідну інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою для прийняття відповідачем спадщини, як спадкоємцем четвертої черги, та видачі свідоцтва про право на спадщину стало рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року. Вказане рішення суду було скасовано постановою Апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2018 року і в касаційному порядку не оскаржувалося. Матеріали справи не містять жодного доказу проживання відповідача з ОСОБА_2 , у тому числі не менше п`яти років до відкриття спадщини, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків, спільного побуту тощо. Поховання та реєстрація смерті ОСОБА_2 здійснювалося іншими особами. Відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, а також особи, які усунені від права на спадкування чи мали б право на спадщину, але не прийняли чи відмовились від її прийняття. Позивач вважав, що відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України квартира за адресою: АДРЕСА_1 має бути визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 травня 2017 року, видане ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. на квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 3539748 від 26 травня 2017 року про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,3 кв.м., житловою 16,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передано дану квартиру у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури міста Києва 5 286, 00 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, визнавши клопотання його представника про відкладення розгляду справи безпідставним з формальних підстав та позбавив відповідача на справедливий судовий розгляд. Апелянт вважає, що у прокурора не було підстав для звернення до суду з вказаним позовом, позивачем не доведено бездіяльність компетентного органу.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15.10.2020 року до суду надійшов відзив Керівника місцевої прокуратури № 9 на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи справу за відсутності сторони відповідача, який належним чином повідомлений зробив вірний висновок про те, що дії відповідача та його представника, щодо відкладення розгляду справи не вперше, спрямовані на затягування розгляду справи. Вказує, що уповноважені компетентні органи у вказаній справі належних заходів протягом розумного строку, після того як їм стало відомо про порушення інтересів держави, не вжили, що свідчить про неналежний захист інтересів держави та є підставою для здійснення прокуратурою покладених на неї функцій, передбачених ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».

В судовому засіданні прокурор просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому процесі. Апеляційним судом причину неявки представника відповідача визнано не поважною і визначено розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №2 від 19 серпня 2017 року.

На момент смерті ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі довідки ЖБК «Магістраль» від 18 травня 1993 року.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до спадкової справи №5/2017, вона була заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. 26 травня 2017 року за заявою відповідача, як спадкоємця 4 черги, відповідно до рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року.

Даним рішенням суду був встановлений факт проживання відповідача з померлою ОСОБА_2 в спірній квартирі не менше 5 років на час відкриття спадщини.

26 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину - квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Одеської обл. від 02 серпня 2018 року за апеляційною скаргою Київської міської ради рішення Миколаївського районного суду Одеської обл. від 26 травня 2017 року було скасовано.

Заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини була залишена без розгляду.

Відповідно до інформації Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації №108-17186 від 01 листопада 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 будь-які зареєстровані особи відсутні.

З матеріалів справи встановлено, що поховання та реєстрація смерті ОСОБА_2 були вчинені ОСОБА_3 . Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №22219 від 17 листопада 2008 року. Довідка про смерть ОСОБА_2 була видана ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру на даний час зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 490, виданого 26 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звернення Київської місцевої прокуратури №9 до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради відповідає вимогам закону. Зміна власника спірної квартири відбулася на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, тому наявні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я відповідача, недійсним, оскільки останній не мав права на спадкування після смерті ОСОБА_2 ..

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Судом встановлено, що зміна власника спірної квартири відбулася на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, тому вірним є висновок суду першої інстанції про необхідність визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я відповідача, недійсним на підставі статті 1301 ЦК України, оскільки останній не мав права на спадкування після смерті ОСОБА_2 ..

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Частинами 3,4 ст. 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати від 26 травня 2020 року № 912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Судом встановлено, що про обставини заволодіння квартирою Київській місцевій прокуратурі №9 стало відомо під час здійснення процесуального керівництва в кримінальному провадженні, де Київська міська рада будь-якого процесуального статусу не має. Прокуратура неодноразово зверталася до Київської міської ради з відповідними листами про необхідність звернення до суду з позовом з метою надання можливості відреагувати на встановлені порушення.

В порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про столицю України - місто-герой Київ» Київською міською радою не було вжито ефективних заходів з метою захисту інтересів територіальної громади.

У вище приведеній постанові ВП Верховного Суду зазначено, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності підстав для здійснення прокуратурою покладених на неї ст.23 Закону України «Про прокуратуру» функцій при зверненні до суду з даним позовом.

Натомість доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, в тому числі листами на адресу Київської міської ради, з відповіді якої вбачається, що заходи, направлені на захист інтересів територіальної громади не вживалися.

За таких обставин, звернення Київської місцевої прокуратури №9 до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради відповідає вимогам закону, а тому колегія суддів дійшла висновку, що позов правомірно задоволено судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявна в матеріалах справи інформація свідчить про обізнаність відповідача та його представника про знаходження справи в провадженні суду, а судом вжито усіх визначених законом заходів для участі відповідача в судовому засіданні та виконано вимоги цивільного процесуального законодавства України щодо його належного повідомлення. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача неодноразово заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи і про розгляд справи поряд з цим за його участі.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Отже, бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, на думку апеляційного суду не зумовлюють обов`язкову необхідність розгляду даної справи саме за присутності відповідача. Колегія суддів вважає, що апелянт не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було проведення судового засідання саме за його участі. Розгляд справи за відсутності сторони відповідача за даних обставин не свідчить про порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду у справі № 200/19609/16ц від 17.08.2020 року є безпідставними, оскільки такий правовий висновок було зроблено щодо інших обставин та не може бути застосований при даних обставинах.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд.-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Є.М. Суханова

А.С. Сержанюк