Номер справи 237/212/20
Номер провадження 2/237/617/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.20 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кучко Я.Ю.,

при секретарі Махно Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач зазначає, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1 . В будинку проживало 4 особи, а саме діти позивача та чоловік ОСОБА_2 , однак відповідач з 2014 року без поважних причин не проживає за вказаною адресою у зв`язку з чим на думку позивача відповідач втратив право на користування вказаним приміщенням. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою комунальних платежів, які позивач сплачує постійно кожен місяць та має скрутне матеріальне положення щоб сплачувати за дві квартири, а відповідач своєю реєстрацією перешкоджає реалізації позивачем її права власності у зв`язку з чим об`єктивно порушуються її права.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Станом на 13 листопада 2020 року відзив на позов від відповідача ОСОБА_2 до Мар`їнського районного суду Донецької області не надійшов, про відкриття та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження по справі був належним чином повідомлений, заперечень на позов не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З копії технічного паспорту від 04.11.2002 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані наступні будівлі та споруди: житловий будинок «А1», коридор «а1», прибудова «а11», погріб «п1», гараж «Г1», сарай «с1», сарай «в1», сарай «г1», вбиральня «У1», огорожа «№1», ворота «№2».

Копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 12 вересня 1999 року підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одружились 12 вересня 1999 року про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за № 09. Після одруження чоловіку присвоєно прізвище ОСОБА_3 , дружині ОСОБА_4 .

15 квітня 2003 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними побудовами разом з земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 номер шістнадцять.

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 квітня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії довідки Степненської сільської ради Мар`їнського району Донецької області за № 2588/02-26 від 11.12.2019 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 і до складу її сім`ї входять: ОСОБА_2 (чоловік), ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (син).

Як вбачається з копії акту в.о. старости Степненської сільської ради Мар`їнського району Донецької області в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований, але не проживає з 2014 року по теперішній час ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 47 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, оскільки між сторонами по справі було укладено шлюб 12 вересня 1999 року та позивачем було укладено договір купівлі-продажу спірної нерухомості під час шлюбу, а саме 15 квітня 2003 року суд приходить до висновку що до спірних правовідносин в частині визначені правового статусу майна, набутого подружжям, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, як Сімейним кодексом України так і Кодексом про шлюб та сім`ю України питання правового статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу врегульовано однаково та віднесене таке майно до категорії спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Вирішуючи справу, судом встановлено, що позивач зареєструвала шлюб з відповідачем 12 вересня 1999 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 2003 року ОСОБА_1 купила жилий будинок з надвірними побудовами разом з земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 номер шістнадцять, тобто під час перебування у шлюбі, а відтак придбане майно в силу положень ст. 22 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя, презумпція спільної сумісної власності позивачем не спростована.

При вирішенні справи суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 28 січня 2019 року по справі № 462/7242/14-ц за якою законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки вказане є порушенням статті 41 Конституції України.

При цьому до уваги слід прийняти також роз`яснення, наведені Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за № 5 згідно яких оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу України.

Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем реєстрації, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, тому відповідач, як співвласник спірної квартири, не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням з підстав, заявлених позивачем у позові.

Керуючись ст.ст.3,5,12,13,18,258,260,265,268,273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Я.Ю. Кучко