КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження Доповідач Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Кулікової С.В.
суддів - Желепи О.В.
- Олійника В.І.
при секретарі - Климчук Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Соломянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року, ухваленого під головуванням судді Козленко Г.О., у цивільній справі за позовом Національного університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,-
В серпні 2015 року Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.
На обґрунтування позову зазначав, що на підставі наказу начальника Генерального штабу Збройних сил України № 172 від 10 вересня 2002 року ОСОБА_1 прийнято на військову службу до Національної академії оборони України; наказом начальника Національної академії оборони України № 153 від 01 серпня 2006 року виключено зі списків особового складу.
У зв`язку із проходженням військової служби у 2004 році старший лейтенант ОСОБА_1 на підставі листа-заселення отримав спірну житлову кімнату в гуртожитку, між тим, рішення про виділення спірної кімнати житловою комісією не приймалось, спеціальний ордер на вселення не видавався, а відповідачі за місцем проживання не зареєстровані, ОСОБА_1 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні не перебуває, а отже, відповідачі без достатніх на те, правових підстав утримують спірну кімнату в гуртожитку.
Посилаючись на наведене, позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Заочним рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом не враховано, що відповідач вселився до гуртожитку у зв`язку із проходженням військової служби в академії. Про надання гуртожитку у зв`язку із проходженням військової служби свідчить лист заселення № 427, виданий заступником начальника академії полковником ОСОБА_3 від 30.08.2004 року.
Вказував на те, що судом не враховано термін позовної давності, хоче відповідач неодноразово наголошував на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності.
Окрім того, вказував на те, що суд не взяв до уваги, що на час вселення у гуртожиток відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, сплачував за проживання в гуртожитку.
Посилався на те, що судом не враховано положення ст.. 132 ЖК України, відповідно до положень якої відповідач не може бути виселений з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судове засідання учасники справи не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення щодо надання відповідачам житла у гуртожитку командуванням академії не приймалося, спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, їм не видавався, відтак відповідачі без достатніх на те правових підстав ордеру на житлове приміщення, займають кімнату АДРЕСА_2 , військове містечко № НОМЕР_1 і тим самим позбавляють можливості проживати у ній нових слухачів Національного університету оборони України та членів їх сімей.
Такий висновок суду не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 10 вересня 2002 року № 172 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу до Національної академії оборони України.
На підставі листа № 427 від 30 серпня 2004 року, виданого начальником тилу Національної академії оборони України, ОСОБА_1 дозволено заселитися в АДРЕСА_3 .
Наказом начальника Національної академії оборони України від 01 серпня 2006 року № 153 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу академії.
Відповідно до даних, які містяться у довідці від 02 червня 2015 № ГЖК/21 житлової комісії гарнізону м. Київ, ОСОБА_1 в списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні м. Києва не перебуває.
Згідно Постанови Кабінету міністрів України від 17 грудня 2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України.
Житловий фонд університету містить гуртожиток по АДРЕСА_4 , будівля знаходиться на балансі університету та використовується як гуртожиток для слухачів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
На сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (стаття 60 ЦПК України 2004 року).
Аналогічні положення містять статті 76, 77, 78, 81 ЦПК України.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР).
Окрім того, в пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що оскільки в силу статті 125 ЖК стаття 125 ЖК Української РСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
Згідно довідки Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату Міністерства оборони України від 04 листопада 2007 року № 3/549, ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах з 24 серпня 1993 року до 04 жовтня 2007 року. Звільнений в запас наказом Ком. СВ ЗСУ №189 від 04 жовтня 2007 року за пунктом 63 підпункт «в» (за станом здоров`я).
Таким чином, ОСОБА_1 має загальний стаж військової служби 14 років, та він звільнений із Збройних Сил за станом здоров`я, а відтак на нього поширюються положення статті 132 ЖК Української РСР.
Тобто, відповідач не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач ОСОБА_1 зазначав, що спірна кімната у гуртожитку є їх єдиним житлом.
Доказів на спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, примусове виселення відповідачів з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно них статті 8 Конвенції.
Відповідно до ст.. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із займаної кімнати у гуртожитку, не взяв до уваги стаж роботи ОСОБА_1 та підстави його звільнення, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1760,00 грн. за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовуНаціонального університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Стягнути з Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1760,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий: Судді: