КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Київ Справа 756/3280/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Белоконної І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням,

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання її права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2004 році позивач створила сім`ю з ОСОБА_2 , вселилася та проживала з ним в його помешканні за згодою всіх мешканців за адресою: АДРЕСА_1 . У них народилася спільна дитина, батьком якої було зареєстровано іншого чоловіка, оскільки позивач в той час не встигла розірвати попередній шлюб. За вищевказаною адресою позивач проживала спільно з чоловіком ОСОБА_2 до його смерті в 2014 році, та продовжує проживати сама до теперішнього часу, дане помешкання повністю перебуває на її утриманні, позивач сплачує вартість всіх комунальних послуг. Вважає, що визнання права користування квартирою є належним способом захисту її порушених прав.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що 08 квітня 2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько її чоловіка ОСОБА_3 . Факт проживання у спірній квартирі зі згоди всіх мешканців було підтверджено в судовому засіданні показами свідків. Крім того факт проживання доводиться амбулаторною карткою її доньки ОСОБА_4 , а також доказами, що підвереджують понесення витрат на утримання спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати.

Представник Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації Мусійчук В.А. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що наймачі квартири АДРЕСА_1 за час свого життя в установленому порядку відповідно до ст. 65 ЖК УРСР за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ними, вселили в займане жиле приміщення позивача. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що у наймачів спірної квартири були неповнолітні діти, які мають право на вселення без відповідної згоди. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Саме такі висновки щодо застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року, справа № 6-60цс12.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.02.1987 року на підставі ордеру № 7266, серії Б від 04.02.1987 року ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб надано право зайняття житлового приміщення площею, 30 кв.м., яке складається з двохкімнатної ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Радянської районної Ради народних депутатів м. Києва від 12.01.1987 № 8/5. Склад сім`ї: наймач ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_2 (а.с.10).

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 вбачається, що 08 квітня 2014 року між сином наймача ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с.9).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7).

Наймач квартири ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.8). Його дружина ОСОБА_6 померла ще до його смерті, що встановлено судом першої інстанції в судовому засіданні.

Доказів того, що наймач ОСОБА_3 або члени його сім`ї, які проживали на час його життя разом з ним, надали письмову згоду вселити в квартиру АДРЕСА_1 дружину свого сина - позивача ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що представником Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації подано відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що за змістом ст. 65 ЖК УPCP за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Позивач має у власності 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , яку вона приватизувала.

З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що станом на 03.06.2020 року позивач ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_9 , ОСОБА_4 зареєстровані в іншій квартирі - АДРЕСА_3 (а.с. 45).

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 01.06.2020 року у спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб не значиться (а.с.46)

Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.06.2020 року позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_9 є власниками по ј частини квартири АДРЕСА_3 . (а.с. 47).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач не набула самостійного права користування спірною квартирою, оскільки зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням, в якому зареєстрована, та яке вона приватизувала відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( а.с. 48).

Отже, суд першої інстанції належним чином з`ясувавши обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять доказів тих обставин, що наймачі квартири АДРЕСА_1 за час свого життя в установленому порядку відповідно до ст. 65 ЖК України вселили в займане жиле приміщення позивача.

Враховуючи, що позивач зберігає за собою право постійного користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 , в якій вона зареєстрована з 10.05.1988 року і на даний час, право власності на 1/4 частину якої належить позивачу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, адже позивач ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що факт проживання у спірній квартирі зі згоди всіх мешканців було підтверджено в судовому засіданні показами свідків, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи висновків суду не спростовують, адже позивач зберігає за собою постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Посилання позивача на фактичне проживання з 2004 року у спірній квартирі та оплату нею комунальних послуг не свідчить про набуття нею самостійного права користування житлом, оскільки позивачем не надано доказів щодо дотримання передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру і набуття права користування житлом, що належить до державного житлового фонду. При цьому жодних доказів оплати позивачем комунальних послуг у період 2014 - 2018 років, тобто у період проживання у спірній квартирі чоловіка позивача - ОСОБА_2 та наймача квартири - ОСОБА_3 - матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що факт її проживання у спірній квартирі доводиться амбулаторною карткою її доньки ОСОБА_4 колегія суддів відхиляє враховуючи, що місце проживання дочки позивача також зареєстроване у квартирі АДРЕСА_3 в будинку, в якому знаходиться спірна квартира.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практикуСуду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Згідно з рішенням у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» ). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.