Справа № 306/2558/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області, ухваленого 10 березня 2020 року головуючим суддею Ганчак Л.Ф. за позовом Полянської сільської ради Свалявського району Закарпатської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,

встановив:

У грудні 2019 року Полянська сільська рада Свалявського району звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позов вмотивовано тим, що Полянській сільській раді на праві комунальної власності належить житлове приміщення - кв. АДРЕСА_1 . На підставі ордеру №36 на жиле приміщення від 08.12.1997року, виданого на підставі рішення виконкому Полянської сільської ради за №49 від 08.12.1997року, згадану квартиру було надано в користування відповідачам, які в ній зареєстровані і по сьогоднішній день. З моменту видачі ордеру по 2010 рік між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладались строкові договори найму квартири, останній з яких укладено 27.01.2010 року строком до 01.01.2011 року. Починаючи з 2011року відповідач ОСОБА_1 , незважаючи на неодноразові письмові звернення позивача, які направлялись поштою та були повернуті із-за закінчення строку зберігання, ухилявся від переукладання договору найму квартири. Відповідачі вже тривалий час в квартирі не проживають. Як підтверджується довідкою департаменту міського господарства Ужгородської міської ради №49 від 02.02.2018року відповідачі на двох приватизували квартиру в АДРЕСА_2 , що свідчить, що відповідачі проживають у квартирі в м. Ужгороді. Посилаючись на викладене та приписи ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, просила позов задовольнити.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 10.03.2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь Полянської сільради Свалявського району сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 3842 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилаються на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказують що суд дійшов невірного висновку про те, що вони не проживають в спірній квартирі. Ними оплачувалась та оплачується на даний час квартплата та інші комунальні платежі. Наразі договір найму не розірваний та не припинений, жодних порушень зобов`язань за даним договором ними не вчинено. Також судом неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки приписи статей 317, 319, 386, 391, 810, 819-823 ЦК України не застосовуються до даних правовідносин. Крім того посилається на практику ЄСПЛ, зокрема у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України».

У відзиві на апеляційну скаргу Полянська сільська рада просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено судом, що 4-х кімнатна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є власністю позивача та є об`єктом комунальної власності Полянської сільської ради (а.с.7,8,20).

На підставі ордеру №36 на жиле приміщення від 08.12.1997 року, виданого на підставі рішення виконкому Полянської сільської ради за №49 від 08.12.1997 року (а.с.67), згадану квартиру було надано в користування ОСОБА_1 та членам його сім`ї.

Після видачі ордеру на жиле приміщення, а саме з 01.12.1999 року по 2010 рік між Полянською сільською радою та ОСОБА_1 укладались здебільшого строкові договори найму квартири (а.с.21-34), останній з яких укладено 27.01.2010 року, без зазначення строку на який його укладено.

З довідки №2957 від 11.12.2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 згідно запису погосподарської книги №8, номер об`єкта погосподарського обліку 0441-1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_4 (дата державної реєстрації 05.03.2010 року) та квартири за адресою АДРЕСА_5 (дата державної реєстрації 05.10.2012 року). В свою чергу ОСОБА_1 є власником садового будинку в с. Оноківці, урочище «Доманинська реформа» (дата державної реєстрації 08.08.2006 року) та житлового будинку за адресою АДРЕСА_6 (дата державної реєстрації 25.02.2012 року).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при укладенні короткострокового договору найму має ряд переваг, зокрема, наймодавець має право замінити наймача (ст.ст. 819, 821, 820, 821, 822, 823 ЦК України). Також суд вказав, що починаючи з 2010 р., відповідач жодного разу не з`явився особисто до Полянської сільради для підписання договору найму, хоча позивачем надсилались такі пропозиції (з`явитись для підписання договору). На підставі чого суд дійшов висновку, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі без відповідної правової підстави, право на приватизацію даної квартири вони не довели, позивач не має фактичного доступу до свого майна через здійснення перешкод з боку відповідачів, таким чином матеріалами позовної заяви підтверджено, що наявна реєстрація відповідачів фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач фактично не проживає у даному помешканні, позов є обґрунтованим.

Однак апеляційний суд не може погодитись з такою мотивацією суду щодо підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Зокрема, помилковим є посилання суду першої інстанції на приписи статей 317, 319, 386, 391, 810, 819-823 ЦК України, оскільки спір стосується квартири, яка перебуває у комунальній власності та передана відповідачам у користування на підставі ордеру, а тому дані правовідносини врегульовано саме ЖК УРСР. Приписи ЦК України щодо захисту права власності та Глави 59 ЦК України не поширюються на дані правовідносини, а отже суд помилкового їх застосував. Крім того, позов пред`явлено виключно з підстав передбачених статтями 71, 72 ЖК УРСР, чому суд не давав правової оцінки, а відтак задовольнивши такий позов з посиланням на приписи статей 317, 319, 386, 391, 810, 819-823 ЦК України, суд порушив принцип диспозитивності цивільного процесу.

Також безпідставним є твердження суду про те, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі без відповідної правової підстави. Оскільки, відповідачі вселилися у спірну квартиру на підставі ордеру №36 на жиле приміщення від 08.12.1997 року, який не визнавався недійсним.

Недоречним є й посилання суду на відсутність у відповідачів права на приватизацію спірної квартири, оскільки це не є предметом розгляду даної справи та не має жодного правового значення в аспекті предмету та підстав пред`явленого позову.

Не погоджується колегія суддів і з посиланням суду на нез`явлення відповідача після 2010 року до Полянської сільської ради для підписання договору найму (переукладення), оскільки у договорі найму від 27.01.2010 року не вказано строк на який його укладено, а отже недоречним є посилання позивача та суду на те, що його укладено на один рік до 01.01.2011 року. Відтак відсутні підстави стверджувати про необхідність переукладення (пролонгації) такого договору починаючи з 2011 року.

Зазначені вище висновки суду першої інстанції є безпідставними та помилковими і не можуть бути підставою для задоволення пред`явленого позову.

З приводу наявності обставин, з підстав яких пред`явлено даний позов, яким суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї протягом шести місяців.

А в частині п`ятій статті 71 ЖК УРСР зазначено, що у випадках, передбачених пунктами 1-7 частини третьої цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" із змінами і доповненнями роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Та в абзаці 3 пункту 11 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України, вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.

Тобто за правилами статті 71 ЖК УРСР правове значення має відсутність наймача або членів його сім`ї протягом шести місяців.

Полянська сільська рада Свалявського району як на підтвердження не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більше шести місяців посилалась на такі докази як забезпечення їх у повній мірі власним житлом набутим як внаслідок приватизації так і у власність за рахунок власної праці й коштів; повернення адресованих відповідачам листів за закінченням терміну зберігання таких; здійснення оплати комунальних платежів з Ужгородського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» і відділення «Ощадбанку», які розташовані в м. Ужгород. А тому на думку позивача, такими доказами спростовуються доводи відповідачів про те, що проживають у спірній квартирі по теперішній час.

Проте, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази на які посилається позивач у своїй сукупності не є достатніми для підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній квартирі протягом більш ніж шести місяців.

Зокрема, наявність у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватизованої кварти в АДРЕСА_7 ; та садовий будинок в Дрогобицькому районі Львівської області за загальним правилом не може являтись беззаперечним доказом того, що відповідачі більш ніж шість місяців підряд не проживають в квартирі АДРЕСА_1 через те, що мають інше житло.

Стосовно здійснення ОСОБА_1 оплати комунальних платежів з Ужгородського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» і відділення «Ощадбанку», які розташовані в м. Ужгород. То з цього доводу колегія суддів зазначає, що здійснення наймачем оплати квартплати не за місцем розташування такого житла, а в іншому місці є правом а не обов`язком наймача. І тим більше такі дії наймача не можуть бути доказом не проживання відповідачів у спірній квартирі більше ніж шість місяців, позаяк такі докази доводять лише факт сплати комунальних послуг, а не факт не проживання у спірній квартирі відповідачів.

Щодо повернення адресованих відповідачам від позивача листів за закінченням терміну зберігання таких. З цього приводу колегія суддів зазначає те, що такі обставини взагалі не являються належним доказом не проживання у спірній квартирі відповідачів більше шести місяців через те, що поштові відправлення не містять підтвердження тієї обставини, яка б достовірно доводила факт не проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Більше того, колегія суддів вказує на те, що окрім здійснення ОСОБА_1 оплати комунальних послуг спожитих під час проживання у квартирі АДРЕСА_1 , відповідачі надали докази того, що було здійснено демонтаж та монтаж газового лічильника на повірку з оформленням відповідних актів. Внаслідок протікання даху будинку було затоплено стелю і стіни коридору квартири АДРЕСА_1 та у зв`язку з цим було здійснено ремонт даху та було укладено Договір на виконання ремонтних робіт в квартирі від 02.10.2019 року.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції не з`ясував чи фактично мало місце не проживання відповідачів у спірній квартирі більше ніж шість місяців підряд, а коли і мав місце такий факт то чи з поважних причин були відсутні відповідачі у спірній квартирі. Суд першої інстанції проігнорував, що право користування зазначеною квартирою виникло у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, та не оцінив втрату відповідачами свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців до моменту звернення позивача у суд з цим позовом матеріали справи не містять.

Разом з цим, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60-63).

А відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" ("Beyeler v Italy"), заява N 33202/96, § 110).

Тоді як неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції, ухвалюючи в справі судове рішення про задоволення позову, у повному обсязі не дослідив надані докази на підтвердження заявлених вимог, та неправильно визначив характер правовідносин між сторонами, що призвело до неправильного застосував закон, що їх регулює, і при цьому не дослідив повно і всебічно матеріали справи та не надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

А звідси, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та зазначене дає право апеляційному суду прийняти постанову про відхилення позовних вимог через їх недоведеність та необґрунтованість.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі на даній стадії апеляційного розгляду справи.

Оскільки, у задоволенні позову Полянської сільської ради Свалявського району слід відмовити, то судові витрати понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги у розмірі по 1 261,20 грн., кожним підлягають стягненню з позивача на користь відповідачів.

Зважаючи на викладене та керуючись положеннями статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2020 року, скасувати.

У задоволенні позову Полянської сільської ради про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житлом, відмовити.

Стягнути з Полянської сільської ради Свалявського району (, 89313, вул. Духновича, 63 с. Поляна) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрованої в АДРЕСА_3 судові витрати на кожного по 1261,20 гривню, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 27 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: