Ухвала

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 757/66722/19-ц

провадження № 61-17448ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив стягнути на відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу невиконанням Державою Україна остаточних судових рішень: компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати нарахованої пенсії, що становить 42 690,89 грн за період з 01 лютого 2016 року до 02 лютого 2017 року; суми судового збору в розмірі 1 409,60 грн; витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3 524 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що судовими рішеннями стягнуто вказані грошові суми з ГУ Пенсійного фонду України у Харківській області на користь ОСОБА_1 , проте, грошові кошти не виплачуються, а тому підлягають стягненню з Держави України як майнова шкода на підставі статті 56 Конституції України та статті 625 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року, позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що доводи позивача про невиконання ГУ Пенсійного фонду України у Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року та додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі № 2040/7544/18 не вказують про спричинення йому Державою Україна майнової шкоди у розмірі, тотожному стягнутим сумам, а можуть бути предметом розгляду адміністративним судом в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позову.

21 листопада 2020 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди, ціна позову у даній справі становить 47 624,49 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування матеріальної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська