Справа № 740/3908/20
Провадження № 2/740/1273/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судових засідань Полторацької В.М.,

розглянувши в підготовчому засіданні в місті Ніжині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лосинівської селищної територіальної громади в собі Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на спадкове майно

Позов мотивував тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 , його дружина, членом колгоспного двору. Кожен член колгоспного двору мав по Ѕ частини вищезазначеного житлового будинку. 14.05.2012 ОСОБА_3 отримала свідоцтво на право власності на нерухоме майно на Ѕ частку даного житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який проживав в АДРЕСА_1 і після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить Ѕ частка житлового будинку. Спадщину після його смерті прийняв його син ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 від спадщини відмовилась у встановленому законом порядку. 27.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений житловий будинок, але останньому було відмовлено у його видачі.

Просив суд визнати за ним, право власності на Ѕ частку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02.10.2020 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву та розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження.

Позивач в підготовче засідання не з`явився, на адресу суду подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач, в особі сільського голови в підготовче засідання не з`явився та на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та просив задовольнити позов.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. ч. 3-4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч.3 ст.211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, в судовому засіданні встановлено, що предметом позову є майно, спадщина на яке відкрилась після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки виконкому Лосинівської селищної ради від 30.06.2020 № 171/3/02-24 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , згідно записів погосподарських книг, станом на 15.04.1991, має статус колгоспного двору. Членами якого були ОСОБА_2 - голова двору, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , його дружина.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно від 14.05.2012, Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 (спільна часткова власність).

Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Відповідно до п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, під номером АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_2 , разом з яким проживала його дружина ОСОБА_3 .

Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору.

Таким чином право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по Ѕ частці кожного.

Згідно довідки №01568 від 01.07.2020 виданої Комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , не зареєстровано, інша Ѕ частка у праві власності на цей же будинок зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Сальненської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 14.05.2012 на підставі рішення № 20 від 26.04.2012 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 23.04.2012.

Отже, після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого входить Ѕ частка в майні колишнього колгоспного двору.

За життя ОСОБА_2 склав заповіт від 21.03.2012, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати йому і на що він матиме право за законом своєму синові ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено 21.03.2012 секретарем Сальненської сільської ради.

ОСОБА_1 спадщину після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв належним чином, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом та отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_3 подала до органів нотаріату заяву, в якій як спадкоємець за законом відмовилась від належній їй частки у спадковому майні, що залишилось після смерті ОСОБА_2 на користь сина спадкодавця - ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом батька, а також спадкоємцем першої черги за законом, як його єдиний син.

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 ОСОБА_2 належало право власності на 1/2 частину майна у колгоспному дворі, як його члену, що не втратив право на частку в його майні.

Після смерті батька позивача ОСОБА_2 відкрилась спадщина на її Ѕ частку у майні колгоспного двору.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі по 840 грн 60 коп.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ними судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову.

Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Керуючись ст. ст. 1216, 1223, 1263-1269 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 200, 206, 263 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на Ѕ частку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.О. Гагаріна