ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року

м.Суми

Справа №583/956/19

Номер провадження 22-ц/816/1541/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

треті особи: Охтирський міський відділ Управління державної міграційної служби в Сумській області, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2020 року в складі судді Сидоренко Р.В., ухваленого в м. Охтирка,

в с т а н о в и в:

01 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання її втратившою право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги заявниця мотивувала тим, що з 16 грудня 2018 року вона є власницею 47/100 частин житлового будинку, у якому за згодою колишнього власника будинку її чоловіка з 28 липня 1999 року зареєстрована відповідачка. Після розлучення з сином заявниці з 2007 року відповідачка в будинку не проживає, не є членом її сім`ї. Вважає, що відповідачка порушує її права як власниці будинку, оскільки тривалий час у ньому не проживає, договір на користування будинком із заявницею, як з новою власницею житла, не укладала, участь в утриманні будинку не бере, наслідком чого є сплата надмірних витрат за комунальні послуги та неможливість оформлення субсидії.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. При цьому вказує, що позивачкою не доведено, що відповідачка чинить їй будь-які перешкоди у користуванні будинком, а ст. 391 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована, оскільки заявниця є колишнім членом сім`ї власника будинку. Також звертається увага на те, що позивачка є власницею не всього будинку, а лише його частки, яка в натурі не виділена, проте інший співвласник третя особа у справі, жодних вимог не заявляє. Також зауважує, що позивачка, як власниця частини будинку по АДРЕСА_1 , просить виселити заявницю апеляційної скарги з будинку по АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 2018 року ОСОБА_1 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 47/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 8, 10).

Право приватної власності на 47/100 частин зазначеного житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_1 15 грудня 2018 року (а.с. 9).

Також судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 був побудований в 60 роках, фактично був розділений між двома господарями, тобто має два окремих входи, зареєстрований спочатку на діда третьої особи ОСОБА_3 , потім на його батька, а також на чоловіка позивачки - ОСОБА_4 .

У подальшому співвласником частини будинку став третя особа ОСОБА_3 , який пояснив, що у належній йому частині будинку по АДРЕСА_1 проживають його діти та онуки.

Співвласник будинку ОСОБА_5 за життя проживав разом зі своєю дружиною позивачкою у справі ОСОБА_1 , сином ОСОБА_6 та невісткою ОСОБА_2 у належній йому частині будинку по АДРЕСА_1 .

При цьому, офіційно поштова адреса вказаного домоволодіння не змінювалась (а.с. 123).

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини вбачається, що колишній співвласник частини житлового будинку ОСОБА_5 за життя 28 липня 1999 року надав відповідачці ОСОБА_2 дозвіл на реєстрацію її місця проживання у належній йому частині будинку по АДРЕСА_1 (зворот а.с. 15).

18 грудня 2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано (а.с. 16).

Співвласник 48/100 частин будинку ОСОБА_4 за життя ставив питання про виселення відповідачки ОСОБА_2 з належної йому частини будинку по АДРЕСА_1 , проте рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07 квітня 2008 року у задоволенні його вимог було відмовлено, проте частково задоволено зустрічні вимоги ОСОБА_2 та визнано її з малолітньою донькою ОСОБА_7 такими, що не втратили право користування приміщенням за адресою по АДРЕСА_1 , та вселено їх в зазначене приміщення (а.с. 42-43).

28 серпня 2008 року державним виконавцем виконано зазначене судове рішення та у присутності власника будинку ОСОБА_4 вселено ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_7 до будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 195).

Крім того, співвласник будинку ОСОБА_4 ставив питання про стягнення з ОСОБА_2 плати за комунальні послуги, проте рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2010 року у задоволенні цих вимог було відмовлено. При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_2 з часу її примусового вселення, тобто з 2008 року, у будинку не проживає (а.с. 44).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с. 8), після смерті якого, як зазначалось вище, позивачка ОСОБА_1 успадкувала 48/100 частини будинку, а фактично ту частину будинку по АДРЕСА_1 , у якій на даний час зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , її син ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_2 , а фактично у будинку проживає лише позивачка (а.с. 96).

Довідкою квартального уповноваженого Виконавчого комітету Охтирської міської ради від 25 лютого 2019 року № 72 підтверджується, що колишня невістка ОСОБА_1 ОСОБА_2 зареєстрована у будинку по АДРЕСА_1 , проте не проживає у ньому з 2007 року (а.с. 11).

Відповідачкою ОСОБА_2 також не заперечується, що вона у будинку по АДРЕСА_1 фактично не проживає з 2008 року, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у вселенні до будинку суду не надала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована у належній позивачці частині будинку, проте з часу втрати статусу члена сім`ї позивачки, тобто з 2007 року, в будинку не проживає, добровільно знятися з реєстрації вона не бажає, внаслідок чого порушується право власності ОСОБА_1 . Також суд виходив з того, що відповідачка фактично втратила інтерес до житла, обставин перешкоджання позивачкою у проживанні в будинку доказами не підтвердила. Таким чином, суд задовольнив вимоги позову, пославшись на норми ст. 156 ЖК України та ст.ст. 319, 321, 391 і 405 ЦК України.

Проте, з мотивами ухвалення такого рішення колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником

будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачка в житловому будинку була зареєстрована як невістка попереднього власника, тобто як член сім`ї у розумінні ст. 64 ЖК України і набула за життя ОСОБА_4 права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Проте, після смерті ОСОБА_4 новим власником частини домоволодіння по АДРЕСА_1 стала позивачка ОСОБА_1 і матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка проживає з позивачкою однією сім`єю, веде з нею спільне господарство та пов`язаний спільним побутом, а, отже, відсутні докази про те, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_1 .

Таким чином, право користування житловим будинком позивачки у відповідачки виникло не з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, як помилково вважав суд першої інстанції, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Тим більше, що матеріали справи не містять доказів проживання відповідачки у будинку по АДРЕСА_1 з моменту її примусового вселення 28 серпня 2008 року.Цих обставин відповідачка не спростувала.

Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16, від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17, від 06 березня 2019 року у справі № 319/1589/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 472/1123/19.

Отже, враховуючи, що відповідачка користувалась житловим будинком зі згоди колишнього співвласника будинку, який помер, а позивачка, як новий співвласник домоволодіння, такої згоди відповідачці не давала, тому обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, для відповідачки припинились, а новий власник будинку має намір користуватись й розпоряджатись ним на власний розсуд. Таким чином, право користування ОСОБА_2 чужим майном будинком ОСОБА_1 припинилось, а тому існують підстави для задоволення позову, проте з мотивів, викладених апеляційним судом у даній постанові.

Доводи відповідачки ОСОБА_2 про те, що будинку по АДРЕСА_1 фактично не існує, а позивачка є лише співвласницею 48/100 частин будинку по АДРЕСА_1 не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, встановлені вище обставини та докази на їх підтвердження у своїй сукупності підтверджують факт володіння позивакою саме тією частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 , у якій вона проживає та зареєстрована. За вказаною адресою також зареєстрована відповідачка (зворот а.с. 15). До того ж, інший співвласник домоволодіння був залучений до участі у справі як третя особа і надав у суді першої інстанції пояснення зі змісту яких вбачається, що дійсно домоволодіння фактично поділене і має два окремі входи, а частина будинку, де проживає і зареєстрована позивачка, має адресу: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частини мотивів задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду про задоволення позовних вимог слід залишити без змін.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог залишається без змін, а лише змінюються мотиви такого рішення, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2020 року, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук