ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7995/20 Справа № 182/8092/19 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 182/8092/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Нікопольська міська рада Дніпропетровської області, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2020 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 02 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до моменту відкриття спадщини та визнання права власності на спадщину за законом.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . За життя, через свій похилий вік та стан здоров`я, ОСОБА_3 потребувала стороннього догляду та піклування, однак була самотньою та не мала родичів, які б могли їй допомогти. Тому, починаючи з червня 2013 року та до дати смерті ОСОБА_3 позивач проживала з нею за однією адресою, здійснювала догляд, вирішувала всі побутові питання, а потім здійснювала комплекс заходів та обрядових дій для її поховання.

За життя ОСОБА_3 заповіту не залишила та належною їй квартирою не розпорядилася. 09.10.2019 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після її смерті у порядку спадкування за законом. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, які б підтвердили факт її проживання з померлою однією сім`єю більше п`яти років до моменту відкриття спадщини.

На підставі наведеного вище, враховуючи, що позивач не має можливості оформити свої спадкові права, як спадкоємця четвертої черги у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , у нотаріальній конторі, позивач просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_3 , 1930 року народження, однією сім`єю більше п`яти років до моменту відкриття спадщини після її смерті, а також визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 - в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи та не прийняті до уваги докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, а саме, не враховано довідку ОСББ «Родос-Н» від 17.10.2019 року відповідно до якої, на момент смерті ОСОБА_3 , позивач проживала з нею за адресою: АДРЕСА_2 з червня 2013 року. Крім того судом не враховані пояснення свідків, які підтвердили, що позивач та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 більше п`яти років, вели спільне господарство, мали спільні витрати для забезпечення спільного харчування, взаємно допомагали одна одній у вирішенні соціально-побутових та інших питань, позивач несла витрати по утриманню належним чином квартири, зокрема сплачувала комунальні послуги.

Крім того, позивач за власний кошт здійснювала комплекс заходів та обрядових дій для поховання ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що дійсно 18.11.2015 року між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. за реєстровим № 1166, реєстровий № заборони відчуження 1167. Однак умови спадкового договору відповідачем ОСОБА_2 не виконувались, через сварку між нею та ОСОБА_3 . При цьому відповідач ОСОБА_2 була обізнана про те, що позивач ОСОБА_1 піклувалась та забезпечувала потреби ОСОБА_3 , тому вважала, що спірна квартира після смерті ОСОБА_3 буде належати позивачу ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 листопада 1993 року, виданого Нікопольською міською радою, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з рішенням № 656 від 29.10.1993 року (а.с.10).

Згідно довідки ОСББ «Родос-Н» від 17.10.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_3 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала та вела спільне господарство ОСОБА_1 (а.с.9).

Зі свідоцтва про поховання № 572, договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 01.04.2019 року та фіскального чеку вбачається, що комплекс заходів та обрядових дій з поховання ОСОБА_3 здійснила позивач ОСОБА_1 (а.с.16-19).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до моменту відкриття спадщини та визнання права власності на спадщину за законом, позивач вказувала на те, що в період з червня 2013 року по 06 березня 2019 року вона проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , здійснювала догляд за ОСОБА_3 , вирішувала всі побутові питання, а потім здійснювала комплекс заходів та обрядових дій для її поховання.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Змістом положень ст. 1268 ЦК України, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за N 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, відповідно до вимог ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами здійснення позивачем ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 спільних витрат, наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не доведено факту її проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_3 більше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не прийняті до уваги докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, а саме, не враховано довідку ОСББ «Родос-Н» від 17.10.2019 року, відповідно до якої, на момент смерті ОСОБА_3 , позивач проживала з нею за адресою: АДРЕСА_2 з червня 2013 року, оскільки відповідно до вказаної довідки за адресою: АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_3 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала та вела спільне господарство позивач ОСОБА_1 , при цьому в довідці не зазначено, що позивач ОСОБА_1 проживала однією сім`єю та вела спільне господарство із ОСОБА_3 з червня 2013 року.

Крім того колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не враховані пояснення свідків, які підтвердили, що позивач та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 більше п`яти років, вели спільне господарство, мали спільні витрати для забезпечення спільного харчування, взаємно допомагали одна одній у вирішенні соціально-побутових та інших питань, оскільки пояснення свідків не можуть безумовно свідчити про постійне проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем, так як ці відомості не підтверджені іншими належними та допустимими доказами.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги позивача про те, що вона несла витрати по утриманню належним чином квартири, зокрема сплачувала комунальні послуги, оскільки належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, вказаним обставинам позивачем не надано.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що 18.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. за реєстровим № 1166, реєстровий № заборони відчуження 1167 (а.с.119-120).

Відповідно до п.п. 1,2 Договору, відчужувач ОСОБА_3 передає після смерті у власність набувачу ОСОБА_2 належну їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом комунальної власності м. Нікополя 25.11.1993 року, квартиру АДРЕСА_1 (а.с.119).

Натомість, згідно з п. 7 Договору за життя відчужувача на набувача покладається виконувати зобов`язання такого характеру, а саме: забезпечувати відчужувача згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; сплачувати всі витрати, пов`язані з обслуговуванням квартири; забезпечувати відчужувача щоденним калорійним харчуванням; в разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний здійснити комплекс заходів та обрядових дій з його поховання (а.с.119 на зворот).

Право власності на квартиру переходить до набувача у разі виконання ним умов договору і після смерті відчужувача та виникає з моменту державної реєстрації (п. 9 Договору).

У разі невиконання набувачем майна розпоряджень відчужувача, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача, а також на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача (п. 13 Договору).

Відповідно до ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

На підставі ч. 1 ст. 1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Спадковий договір не є одним із видів спадкування. Заінтересованість в укладенні спадкового договору обумовлена тим, що саме спадковий договір надає можливість відчужувачеві вирішити долю права власності на майно на випадок смерті так, що на це майно не зможуть претендувати спадкоємці за законом або за заповітом.

Отже, оскільки згідно встановлених судом обставин позивач не є спадкоємцем ані за законом, ані за заповітом, враховуючи наявність чинного спадкового договору на користь ОСОБА_2 , то вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є безпідставними.

При цьому посилання позивача на те, що ОСОБА_2 умови спадкового договору від 18.11.2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , не виконала, чого сама ОСОБА_2 не заперечувала у відзиві на апеляційну скаргу, а тому до неї не може перейти право власності на спадкову квартиру після смерті ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки позивачем не доведений факт проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_3 більше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, та на даний час спадковий договір від 18.11.2015 року чинний.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний тест постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: