КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5683/2020
Справа № 939/2446/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Бородянського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Унятицького Д.Є. в смт. Бородянка 16 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2019 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49123,05 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 24 березня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договори сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 «Правил користування кредитною карткою». Одночасно п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому на рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою.

Вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 31 серпня 2019 року має заборгованість в розмірі 49123,05 грн., з яких 408,11 грн. - заборгованість за кредитом, 44929,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1207,97 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 2327,29 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 46545,76 грн. та судові витрати 1921 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в позовній заяві банк не вказує ні номеру картки, ні номеру рахунку, з якого начебто отримані чи іншим чином використані гроші та на який рахунок вони мали б бути повернені, не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували зарахування коштів на рахунок відповідача, які б підтверджували витрати, здійснені саме відповідачем з зазначеного позивачем рахунку. Оформлюючи картку, йому не надали будь-яких роз`яснень щодо умов і правил надання банківських послуг, банк лише надав документи на підписання відповідачу, серед яких містилася і анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. При цьому відповідачу не було роз`яснено про те, що він отримує кредитну картку, за якою необхідно сплачувати процента та будь-які штрафні санкції.

Зміст анкети-заяви зводиться до того, що відповідач лише висловив бажання на отримання картки, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору, при цьому відповідач не висловлював жодного бажання чи згоди отримувати встановлений банком кредитний ліміт. Інформації щодо отримання кредиту та його розміру, який є істотною умовою кредитного договору, анкета-заява не містить. Дані про те, яку кредитну картку відповідач отримує, строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім`я відповідача, межі ліміту по кредиту у цій анкеті-заяві відсутні. Крім цього, зазначення в анкеті-заяві про розміщення Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку на сайті позивача додатково свідчить про те, що відповідачу їх на ознайомлення при підписанні анкети-заяви та інших документів на оформлення картки не надавали.

Вказував, що в анкеті-заяві від 24 березня 2008 року відсутні дані про істотні умови кредитного договору, а саме процентна ставка, номер кредитної картки, рахунок та строк її дії, цільове призначення кредиту, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг, що свідчить про відсутність між сторонами домовленості про умови кредитування. Що стосується витягу з тарифів обслуговування кредитних карт, копія якої додана до позову, то остання містить відомості про вид кредитування з використанням платіжних карток, не містить дати її видачі та не може підтверджувати факт надання кредиту відповідачу, при цьому містить посилання на тарифні ставки, які починають діяти з 01 січня 2013 року, а відповідач підписав анкету-заяву 24 березня 2008 року.

Посилався на правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, 6-698цс15, 6-757цс15, 6-2320цс16, 6-2462цс16 від 14 грудня 2016 року, 6-2320цс16 від 22 березня 2017 року, Верховного Суду у справі 161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року, 733/608/16-ц від 13 червня 2018 року, 370/2360/15-ц від 06 червня 2018 року, 359/3435/15-ц від 19 грудня 2018 року.

Зазначав, що проценти, нараховані банком, в 120 разів перевищують заборгованість за кредитом, що не відповідає умовам договору, прозорості та зрозумілості таких нарахувань. Вважав неправомірними дії банку по списанню з рахунку відповідача відсотків за користування кредитним лімітом, відсотків за прострочений кредит, штрафу за прострочку за кредитом, пені за прострочку за кредитом, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Вказував, що додана позивачем виписка з особового рахунку не відповідає вимогам Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає вимогам документу, не містить будь-яких ідентифікаційних ознак договору або карткового рахунку та є необґрунтованим. З розрахунку заборгованості не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум, розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку.

Вважав неправомірними дії позивача щодо підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки на суму простроченої заборгованості з 30 % річних до 43,2 % річних та їх нарахування після закінчення строку кредитування.

Вказував, що зазначаючи про отримання відповідачем ключів до карткового рахунку, динамічного паролю на мобільний телефон, позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів.

Вважав, що позивач пред`явив не лише безпідставні та необґрунтовані позовні вимоги, але й з самим позовом звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є обов`язковою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки наявна у відповідача картка має кінцевий термін дії до січня 2015 року, якою він не користувався з кінця 2014 року, а отже сплив строку позовної давності становить січень 2018 року.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування відзиву повторно наводив обставини, викладені в позові.

Спростовував доводи апеляційної скарги щодо відсутності бажання відповідача оформляти на своє ім`я кредитний ліміт, оскільки це спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме в анкеті-заяві, розділ 5 зазначено про бажання сторони отримати картку «Універсальна» з кредитним лімітом 2300 грн. та сплатою відсотків в розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості, і власним підписом підтверджено отримання картки та пін-коду, а в полі відмітки номеру карти міститься номер карти, яка була перевипущена на іншу картку, наявність якої підтверджує і сам апелянт.

Спростовував посилання апеляційної скарги на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які банк нібито долучив до позовної заяви, однак вказаного документу матеріали справи не містять. Відповідач зазначає про свою незгоду з виписками, однак будь-яких доказів, які б спростовували операції по рахунку, не надає, і в апеляційній скарзі сам спростовує свої ж твердження про неотримання кредитних коштів, так, зазначаючи про пропуск позовної давності, відповідач зазначає, що вперше допустив прострочення зобов`язань до січня 2015 року. Також апелянт зазначає про неотримання особистих ключів доступу до рахунку, однак не зрозуміло, яке відношення зазначені факти мають до предмету спору.

Не погоджувався із можливістю застосування позовної давності, оскільки відповідачем було отримано ухвалу суду про відкриття провадження по справі разом з копією позовної заяви, однак сторона своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та клопотань (в тому числі і про застосування строків позовної давності) не скористалася.

Вказував, що відповідач в апеляційній скарзі не спростовує жодного факту отримання та користування кредитними картками, стороною не спростовується підписання анкети, не спростовується розрахунок заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 12 міститься копія анкети-заява ОСОБА_1 від 24 березня 2008 року про виявлення бажання отримати на своє ім`я кредитку.

Своїм підписом в анкеті-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ознайомлений і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом він підтверджує факт отримання нею інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження.

В нижній частині анкети-заяви позичальником обрано варіант картки «Кредитка «Універсальна», 30 днів пільгового періоду, кредитний ліміт в сумі 2300 грн., валюта - українська гривня, базова відсоткова ставка за кредитом 3 % річних в місяць на залишок заборгованості, поле із зазначенням розміру щомісячної комісії не заповнене.

Також банком надано копію Умов і Правил надання банківських послуг (а. с. 13 - 18), копію паспорту позичальника (а. с. 19).

На а. с. 8 - 11 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 24 березня 2008 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 31 серпня 2019 року, згідно якого заборгованість за кредитом - 408,11 грн., заборгованість за процентами 44929,68 грн., в тому числі несплачені проценти на прострочену заборгованість 44929,68 грн., нарахована комісія 1207,97 грн., заборгованість по судовим штрафам 2577,29 грн., разом 49123,05 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додана копія кредитної картки ПриватБанку VISA НОМЕР_1 на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свою апеляційну скаргу, що строк дії картки закінчився в останній день січня 2015 року і строк позовної давності сплив, разом із тим, оскільки відповідачем не надано докази неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, зазначений доказ не може бути прийнятий і оцінений апеляційним судом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до укладеного договору б/н від 24 березня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується копіями заяви, витягу з умов і правил надання банківських послуг, новою редакцією статуту та розрахунком заборгованості.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 24 березня 2008 року зазначена процентна ставка в розмірі 3 % річних в місяць, або 36 % річних, однак в наданому позивачем розрахунку заборгованості ця ставка коливається від 30 % річних до 43,20 % річних за різні періоди.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, пеню і комісію, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження

№ 6-16цс15).

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 березня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (жовтень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та порядок зміни розміру відсоткової ставки.

Вказане не враховано судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

З наведених підстав, апеляційний суд приходить до висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати пені за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Отже, вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 44929,68 грн., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 1207,97 грн., не підлягали задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 24 березня 2008 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що докази, наявні в матеріалах справи, не містять інформації щодо строку дії кредитної картки, а отже і щодо часу, з якого припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки, і не перевірено наявність підстав для їх стягнення із відповідача.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не є законним і обґрунтованим, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірності дій банку по списанню з рахунку відповідача платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, оскільки в позовних вимогах про стягнення заборгованості за комісією судом першої інстанції відмовлено.

Апеляційним судом не приймаються доводи апеляційної скарги, що стосуються незгоди відповідача із випискою з рахунку, витягу з тарифів обслуговування кредитних карт, ключів до карткового рахунку, динамічного паролю на мобільний телефон, оскільки зазначені докази в матеріалах справи відсутні взагалі і не оцінювались судом першої інстанції, на що у відзиві на апеляційну скаргу також вказує позивач АТ КБ «ПриватБанк».

Також не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що відповідач при підписанні анкети-заяви не висловлював жодного бажання чи згоди отримувати встановлений банком кредитний ліміт і йому не було роз`яснено про те, що він отримує кредитну картку, за якою необхідно сплачувати проценти, позов не містить жодного посилання на належні докази, якими був би підтверджений факт існування заборгованості відповідача за кредитом в сумі 408,11 грн., та про те, що відсутні документи, якими підтверджувався би факт отримання ним кредиту та факт його використання відповідачем, а розрахунок заборгованості не відповідає вимогам, які ставляться до документів, і є необґрунтованим.

Так, доводи апеляційної скарги про відсутність бажання відповідача отримання кредитного ліміту, відсутність домовленості сторін щодо розміру процентної ставки, даних про те, яку кредитну картку позичальник отримує, спростовуються змістом анкети-заяви від 24 березня 2008 року, в якій зазначені відомості заповнені самим відповідачем.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що в заяві-анкеті від 24 березня 2008 року ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив отримання кредитної картки № НОМЕР_2 і ПІН-коду до неї, і в апеляційній скарзі не заперечував, що користувався кредитною карткою, термін дії якої встановлено до кінця січня 2015 року (а. с. 54).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З позовом про визнання недійсним договору б/н від 24 березня 2008 року ОСОБА_1 до суду не звертався.

Крім того, з розрахунку заборгованості наданого банком, вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та періодично здійснював погашення кредиту, що ним самим підтверджується в апеляційній скарзі, а саме зазначається, що він востаннє користувався кредитною карткою наприкінці 2014 року. Доказів на спростування вказаного розрахунку ОСОБА_1 не надано, як не надано і доказів погашення заборгованості.

За таких обставин не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено факту отримання кредиту та наявності заборгованості за тілом кредиту у відповідача. Такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема анкетою-заявою б/н від 24 березня 2008 року.

Отже, оскільки тіло кредиту в розмірі 408,11 грн. позичальником повернуто не було, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості в зазначеному розмірі та відсотки за користування кредитом в розмірі 36 % річних, розмір яких погоджено в анкеті-заяві.

При цьому, аналізуючи розрахунок заборгованості, наданий позивачем, апеляційний суд враховує, що загальна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 408,11 грн., який складається із поточної заборгованості за тілом кредиту 224,30 грн. та простроченої заборгованості за тілом кредиту 183,81 грн., яка залишалася незмінною з вересня 2014 року, після січня 2018 року повністю віднесена до простроченої заборгованості за тілом кредиту, що узгоджується із доводами відповідача в апеляційній скарзі, які не спростовані доводами відзиву АТ КБ «ПриватБанк», що строк дії картки закінчився в останній день січня 2015 року, отже, після цієї дати банк не міг нараховувати проценти за користування кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом за період із 24 березня 2008 року по 31 січня 2015 року (термін дії картки) складають 493,99 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо несправедливості розміру нарахованих відсотків, який перевищує заборгованість за кредитом, апеляційний суд враховує, що відповідачем договір в частині розміру відсотків за користування кредитом не оскаржено, відтак його умови є чинними і підлягають виконанню.

Крім того, відповідачем в апеляційній скарзі зроблено заяву про сплив позовної давності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд даної справи, оскільки членом його сім`ї (дружиною) за адресою місця реєстрації, яка відповідає адресі, вказаній в апеляційній скарзі, отримана копія ухвали суду про відкриття провадження та копія позовної заяви (а. с. 33), зазначені обставини доводами апеляційної скарги не спростовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи, а отже він не був позбавлений можливості скористатися своїми процесуальними правами, в тому числі, шляхом подачі відповідної заяви про застосування позовної давності, однак цією можливістю не скористався.

Враховуючи наведене, заява про застосування позовної давності не підлягає вирішенню апеляційним судом.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 408,11 грн. та за процентами в розмірі 493,99 грн., разом 902,10 грн.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн., позов задоволено на 1,83 %, що відповідає судовому збору в розмірі 35,15 грн.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 2881,50 грн., апеляційну скаргу задоволено на 98,17 %, що відповідає судовому збору в розмірі 2828,77 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та шляхом взаєморозрахунку стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно її задоволенню в розмірі 2793,62 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариству Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) заборгованість за договором б/н від 24 березня 2008 року у розмірі 902,10 грн.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2793,62 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.