ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9629/20 Справа № 213/1675/20 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року, яке постановлено суддею Алексєєвим О.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 07 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я та просив стягнути з відповідача 100 000 грн. в рахунок відшкодування спричиненої йому моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, без урахування утримання податку з доходу фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 21 квітня 1970 року по 07 грудня 2000 року він працював на підприємстві відповідача токарем. У зв`язку з роботою в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, позивач захворів на професійне захворювання та був звільнений з підприємства за станом здоров`я.

Висновком МСЕК від 28 вересня 1998 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. При наступному переогляді висновком МСЕК від 27 жовтня 2005 року позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що тривалий час позивач переносить фізичний біль в усіх відділах хребта, обмеження рухів і біль у великих суглобах, заніміння ділянки тазового поясу справа та правого стегна, підвищення артеріального тиску, серцебиття. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням змінилось життя позивача, погіршилась його якість, що завдає йому моральних страждань. Позивач звертався до медичних установ для покращення стану свого здоров`я, однак хвороба є невиліковною, його стан здоров`я погіршується.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що на час виникнення спірних правовідносин підстави для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої шкідливими умовами праці, регулювалися ст.ст.440-1, 456 ЦК України, в редакції 1963 року, ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та п. 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, зв`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затверджених Постановою КМ України №472 від 23 червня 1993 року.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що судом не взято до уваги ст. 173 КЗпП України, відповідно до якої, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 21 квітня 1970 року по 02 листопада 1971 року працював учнем токаря, з 26 лютого 1974 року по 05 липня 1978 року токарем, з 29 січня 1982 року по 06 червня 984 року підземним машиністом, з 04 червня1984 року по 03 вересня 1992 року підземним кріпильником, з 03 вересня 1992 року по 04 грудня 1992 року учнем машиніста екскаватора, з 04 грудня 1992 року 07 грудня 2000 року машиністом екскаватора на шахті «Центральна» ВАТ «ІнГЗК»,правонаступником якого є ПрАТ«ІнГЗК». 07 грудня 2000 року звільнений з підприємства, на підставі ст. 38КЗпП України за станом здоров`я ( а.с. 8-13).

Висновком МСЕК від 28 вересня 1998 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 24).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 27 жовтня 2005 року позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 18-23).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності», та виходив з того, що зазначені норми закону передбачали відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної шкоди за наявності факту її спричинення на час встановлення позивачу первинно стійкої втрати професійної працездатності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України» від 23.09.1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001року, обов`язок по сплаті страхової виплати за моральну шкоду, спричинену внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Зазначений закон набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», зі змінами та доповненнями, надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності 01 квітня 2001 року, Закону України від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в редакції від 01 січня 2015 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, у 1998 році, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (надалі Правила).

У відповідності до положень п.11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від

інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати .

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку загальною слабістю, втомою, болями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.

У зв`язку з чим, висновок суду про те, що до спірних правовідносин підлягає застосування ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності» № 1105 - XIV, є помилковим, оскільки він набрав чинності 01 квітня 2001 року.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, колегія суддів враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач тривалий час переносить фізичний біль в усіх відділах хребта, обмеження рухів і біль у великих суглобах, заніміння ділянки тазового поясу справа та правого стегна, підвищення артеріального тиску, серцебиття. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням змінилось життя позивача, погіршилась його якість, що завдає йому моральних страждань, оскільки хвороба є невиліковною, стан здоров`я позивача погіршується та не відновляється.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача ПрАТ "ІнГЗК" погіршення стану здоров`я, відсоток втрати професійної працездатності, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позивних вимог, які підлягають стягненню ПрАТ "ІнГЗК"на користь позивача в розмірі 70 000 грн.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача заслуговують на увагу.

Таким чином, враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно були встановлені фактичні обставини, які мають значення для справи, тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1.ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з вищенаведеним відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» колегія суддів вважає за необхідне стягнути ПрАТ "ІнГЗК" на користь держави судовий збір 840,80 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374,376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо збагачувальний комбінат»на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

В іншій частині позовних вимог позивача відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: