ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 645/1098/18-ц

провадження № 22ц/818/1720/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4 ,

треті особи - ОСОБА_5 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року в складі судді Горпинич О.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , Департамент служб у справах дітей про визнання батьківства.

Позовна заява мотивована тим, що вона з жовтня 2015 року мала близькі відносини з ОСОБА_3 , перебуваючи на той час у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5 . Фактично шлюбні відносини між нею та ОСОБА_5 припинено ще з травня 2015 року, про що відповідачу було відомо.

Вказала, що у відповідача була серйозні наміри щодо подальшого життя разом з нею та створення родини.

Зазначила, що у близьких стосунках з відповідачем вона завагітніла, про що 09 лютого 2016 року повідомила відповідачу. Однак, 12 лютого 2016 року відповідач припинив спілкування з нею.

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_6 , про що повідомила відповідачу. При отриманні свідоцтва про народження сина ОСОБА_6 запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень було вчинено з її слів.

Зазначила, що неодноразово в період вагітності та після народження дитини шукала зустрічі з відповідачем, пропонувала йому приймати участь у вихованні та житті дитини, але бажання відповідач з цього приводу не виявив.

Вважала, що відповідним ставленням до своєї дитини відповідач порушує права та інтереси сина, а також ухиляється від виконання своїх обов`язків як батька.

Просила встановити факт батьківства між відповідачем ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не звернув увагу на те, що вони з позивачкою припинили спілкування ще з 12 січня 2016 року. Однією родиною вони ніколи не проживали, не підтримували фактичних шлюбних відносин, не вели спільного господарства. При цьому ОСОБА_1 було відомо про відсутність у нього наміру створювати з нею родину. Вказав, що він має на утриманні двох дітей від попереднього шлюбу, від яких не відмовляється. Зазначив, що достовірних та беззаперечних доказів того, що саме він є батьком сина ОСОБА_1 немає, а показання свідків не є доказами. Вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано лише за місяць до народження дитини, тому згідно презумпції батьківства батьком дитини є саме ОСОБА_5 , та внесення відомостей про батька дитини згідно частини 1 статті 135 СК України є протиправним. Зазначив, що суд необґрунтовано призначив медико-генетичну експертизу у справі та дійшов передчасного висновку про його ухилення від участі в експертизі, оскільки матеріали справи не містять доказів його належного повідомлення про її проведення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бровченка І.О., Бурлака І.В., Маміної О.В. відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Бровченка І.О., Бурлака І.В., Маміної О.В. призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

26 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому вона просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вказала, що фактичні шлюбні відносини ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_5 припинені з травня 2015 року, тому він не може бути батьком її дитини. Зазначила, що відповідачу було відомо про призначення експертизи у справі, він оскаржував ухвалу про її призначення, однак свідомо не отримував кореспонденцію суду. Вважала, що до суду надано належні та допустимі докази на підтвердження її вимог, а саме фотографії сторін, а також допитано свідків. Зазначила, що вона разом з дитиною двічі з`являлась до експертної установи для проведення експертизи, оскільки впевнена, що батьком її сина є саме відповідач, однак він проігнорував її проведення.

10 липня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 645/1098/18-ц (провадження № 22ц/818/1720/20) та ухвалою від 13 липня 2020 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

23 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке залишено без задоволення за недоведеністю причин відкладення щодо представниці. При цьому судова колегія зазначає, що справа знаходиться на розгляді в суді апеляційної інстанції з січня 2020 року та неодноразово її розгляд відкладався саме з причин неявки до суду апеляційної інстанції відповідача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що з урахуванням ухилення відповідача від участі у проведенні медико-генетичної експертизи, необхідно визнати факт його батьківства щодо сина позивачки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 18 лютого 2012 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5

16 травня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, проте ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2016 року позовну заяву повернуто позивачу через порушення правил підсудності. У позовній заяві ОСОБА_5 вказував, що спільно проживав з ОСОБА_1 до 2015 року, після чого спільне проживання фактично припинено. На час подачі позову спільне господарство не велося понад рік (а. с. 93, 212-213, том 1).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано 26 липня 2016 року за заявою сторін Куп`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 11 вересня 2018 року (видане повторно) та листом Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 21 липня 2018 року (а. с. 81, 211, том 1).

Судом встановлено, що з жовтня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у близьких стосунках з відповідачем ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 , батьками якого у свідоцтві про народження, серія НОМЕР_2 , виданому 06 вересня 2016 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, записані ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а. с. 10, том 1).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України, відомості про батька дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а. с. 11-12, том 1).

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивачки, та ОСОБА_9 , який є братом позивачки. Свідки пояснили, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5 . Проте, наприкінці 2014 року стосунки в них погіршились, та навесні 2015 року вони вже проживали окремо. Однак, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 тривалий час не могли розлучитися, оскільки ОСОБА_5 не мав часу. Як їм відомо, ОСОБА_1 почала зустрічатися зі своїм начальником ОСОБА_3 . У листопаді 2015 року вони разом приїжджали у гості до свідків. Також ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом зустрічали Новий рік у Домініканській Республіці, після чого ОСОБА_1 дізналась, що вагітна.

Позивачкою надано до матеріалів справи спільні фотографії сторін (а. с. 41, том 1).

Ухвалами суду першої інстанції від 23 січня 2019 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, та 18 липня 2019 року призначалась судова медико-генетична експертиза, проведення якої доручалось експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, на розгляд якої поставлено питання: «чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ? Проте, експертиза двічі не проведена через відсутність біологічного матеріалу відповідача, який не з`явився для відбору порівняльних зразків. Як вбачається з повідомлень про неможливість проведення експертизи від 06 червня 2019 року та 28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_6 для відбору порівняльних зразків прибували (а. с. 247, том 1, а. с. 30, том 2).

При цьому, відомостей щодо отримання ОСОБА_3 клопотань експерта про надання додаткових матеріалів для проведення молекулярно-генетичної експертизи, які направлялись судом першої інстанції на його адресу, матеріали справи не містять. Поштові конверти з відповідними клопотаннями експерта повернуті до суду без вручення адресату (а. с. 250-251, том 1, а. с. 32-33, том 2).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою-третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Частинами першою-третьою статті 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин першої-третьої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень вчинено згідно зі статтею 135 СК України.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Застосовуючи таку процесуальну санкцію, як частина перша статті 109 ЦПК України, суд повинен не лише посилатися на норму права, а й навести мотиви ухилення відповідача у справі від участі в судово-медичній експертизі.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 273/1542/16-ц, провадження № 61-15171св18.

Як роз`яснено у підпунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі, судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Проте, виходячи з того, що відповідач в суді першої інстанції ухилявся від проведення судової експертизи, до суду апеляційної інстанції протягом року не з`являвся та не надав клопотання про проведення судової генетичної експертизи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі зібраних доказів обгрунтовано встановив факт, що ОСОБА_3 є біологічним батьком дитини.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.