Справа № 215/5114/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Квятковський Я.А.,

секретар судового засідання Головко Д.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача Доценко Т.Ю.

розглянувши в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою професійної працездатності,-

ВСТАНОВИВ:

10.09.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ПрАТ «Північний ГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я, якою просить стягнути моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Вказує, що вона пропрацювала з 05.07.1973 по 29.11.2006 у відповідача на посадах: машиніста конвеєру на фабриці металізованих окатишів, дозувальником, дозувальником гарячого повертання, вантажником продовольчої бази, сторожем. Внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці позивач отримала професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (в дальшому ХОЗЛ), група С (пиловий бронхіт 2 ст., емфізема легень 2ст.) фаза загострення, що встановлено 19.10.1998 УНДІПМ. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що було складено акт розслідування професійного захворювання від 22.10.1998, де встановлена вина відповідача. Відповідно до довідки МСЕК від 02.12.1998 року позивачці було первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності, повторно, висновком МСЕК від 29.10.2003 року їй було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності.

У зв`язку з захворюванням у ОСОБА_1 було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, задишкою. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача та відсотку втрати професійної працездатності, просить стягнути з ПрАТ 200 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду від 18.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

05.11.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивач добровільно обрала роботу, де пропрацювала в умовах шкідливих факторів, могла звільнитися у будь-який час, також позивач була попереджена та обізнана з шкідливими умовами праці, тому позивач ОСОБА_1 свідомо обрала місце роботи в умовах впливу шкідливих факторів. Крім того, вказує про необґрунтованість позову, оскільки на час встановлення позивачу втрати працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, згідно яких максимальний розмір моральної шкоди обмежувався 150 розмірами неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 гривень), крім того пройшли строки позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів суд встановив, що ОСОБА_1 в проміжок часу з 05.07.1973 по 29.11.2006 працювала у відповідача на посадах: машиніста конвеєру на фабриці металізованих окатишів, дозувальником, дозувальником гарячого повертання, вантажником продовольчої бази, сторожем (а.с. 7-10).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22.10.1998 №91 встановлена наявність у позивача професійного захворювання: : хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (в дальшому ХОЗЛ), група С (пиловий бронхіт 2 ст., емфізема легень 2ст.) фаза загострення, що також підтверджується медичними висновками, виписками-епікриз, виписками (а.с. 11, 14-22).

Відповідно до п. п. 10, 11, 12, 13, 14,15 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22.10.1998 року, причиною хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 є робота з 05.07.1973 протягом 22 років 2 місяців в умовах впливу на організм шкідливих факторів, а саме : пилу 4,6мг/м3 (ГДР = 4,0 мг/м3), серністого ангідриду 36,4 мг/м3 (ГДР 10 мг/м3), окису углероду 1,1 мг/м3 (ГДР 0,2 мг/м3). Для ліквідації та попередження професійних захворювань запропоновано своєчасно проводить заміну старого обладнання (а.с. 11).

Як випливає з довідки МСЕК від 02.12.1998 року позивачці було первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності, повторно 24.11.1999 позивачці було первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності, випискою із МСЕК від 21.11.2002 року їй було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності (а.с. 12-13).

Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем.

Оцінка суду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У відповідності до положень п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останньої вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду і вона має право на її відшкодування.

Позивачу, як вказувалося раніше, згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання, медичного висновку, медичних виписок і епікризів (а.с.11, 14-22), встановлено хронічне професійне захворювання. Виробничими факторами, що спричинили захворювання, є шкідливі, напружені умови праці позивача у ПрАТ: наявність пилу,сирнистого андригіду, окису углероду в робочій зоні. Встановлена вина роботодавця в пошкодженні здоров`я позивача, рекомендовано застосування заходів по зменшенню шкідливих викидів та запиленості на робочих місцях. Вказане свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і завданою здоров`ю позивача шкодою.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п.4.1. рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України № 42310/04 від 21.04.2011 року, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Отже, суд враховує характер і тяжкість отриманих позивачем ушкоджень, що порушує її нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, тривалий час роботи в шкідливих умовах праці протягом 20 року 2 місяців, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та неможливість такого відновлення, оскільки ступень втрати професійної працездатності збільшувався (первинно було 25%, а на даний час 40%) припинення трудової діяльності за власним бажанням, мінімальний розмір моральної шкоди, визначений діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством.

З урахуванням вищенаведеного, з метою захисту немайнових прав, позивача позов слід задовольнити частково, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості необхідно стягнути на користь позивача 120 000грн. з ПрАТ у відшкодування моральної шкоди.

Доводи представника відповідача про максимальний розмір моральної шкоди у сумі 2550 грн. суд до уваги не бере, так як ЦК України, в редакції 1963 року, передбачає розмір відшкодування моральної шкоди, який не може бути менше ніж п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, і правові норми ЦК мають більшу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил в редакції від 03 жовтня 1997 року.

Також, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про об`єктивний характер шкідливості його праці і добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, оскільки такі обставини не знімають з відповідача обов`язку забезпечення вимог у сфері охорони праці й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку.

Також зазначає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 частини 1 статті 83 ЦК України 1960 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те,що моральна шкода підлягає оподаткуванню, оскільки згідно положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Згідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 60% відсотків, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає частковому стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог в сумі 720 грн.

На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.440-1 ЦК УРСР, керуючись ст.ст. 12, 19, 43, 49, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч ) грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір у розмірі 720 грн. на користь держави.

В інший частині позову - відмовити.

Копію рішення направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складання до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу.

Повний текст рішення складено і підписано 26 листопада 2020 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, Тернівський район.

Суддя: