Ухвала

Іменем України

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 757/10688/20-ц

провадження № 61-16682ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Національного банку України, яка підписана представником Крайдубою Валентиною Іванівною, на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року у складі суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Ургазпромбанк» (далі - ПАТ «Ургазпромбанк») укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Прибуткова осінь» № F-EUR-10478, відповідно до якого початкова сума вкладу становить 100 000 євро із строком повернення вкладу 10 лютого 2015 року та процентною ставкою 10 % річних. Окрім того, 06 січня 2015 року між позивачем і ПАТ «Ургазпромбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Свята наближаються!» № F-USD - 10848, відповідно до якого початкова сума вкладу становить 237500 доларів США із строком повернення вкладу - 06 квітня 2015 року та процентною ставкою 12 % річних.

Позивач указував, що на підставі постанови Національного банку України від 07 травня 2015 року в ПАТ «Ургазпромбанк» введено тимчасову адміністрацію, а згодом розпочато процедуру ліквідації, у зв`язку з чим Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому виплачено, як вкладнику, гарантовану суму вкладу у розмірі 200 000 грн. Решта боргу за вкладами у розмірі 92 613,35 євро та 254 454,62 доларів США не повернута. Процедура ліквідації ПАТ «Укргазпромбанк» завершена і 26 грудня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено відповідний запис, а тому на підставі статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» його вимоги, які не були задоволені під час ліквідаційної процедури, вважаються погашеними, і він втратив можливість повернення вкладів.

ОСОБА_1 вважав, що йому завдано майнової шкоди на загальну суму 92 613,35 євро та 254 454 доларів США, що еквівалентно неповернутій сумі вкладу, яку просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що є рішення, яке набрало законної сили у справі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. Суд виходив з того, що предметом цього спору є відшкодування Національним банком України шкоди, яка відповідає розміру заборгованості ПАТ «Укргазпромбанк» перед позивачем за договорами банківського вкладу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року у справі № 757/11071/17-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Ургазпромбанк» про відшкодування шкоди відмовлено. У справі № 757/11071/17-ц позивач також вважав, що йому завдано майнової шкоди на загальну суму 92 613,35 Євро та 254 454 доларів США, що еквівалентно не повернутій сумі вкладу, яку просив стягнути з відповідача на його користь як шкоду. Таким чином, обґрунтованими є твердження сторони відповідача про те, що у справі № 757/11071/17-ц Печерським районним судом м. Києва винесено рішення від 18 квітня 2017 року з того самого предмету і з тих самих підстав, до тих самих сторін, а відтак провадження у цій справі підлягає закриттю.

Оскарженою постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (висновки Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1133цс15 та у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15). Печерським районним судом м. Києва розглядалася цивільна справа № 757/11071/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди. Судові рішення свідчать, що підставами позову було те, що у банку розпочата процедура ліквідації і позивач як вкладник не має змоги отримати свої кошти, бо розпорядження цими коштами у вигляді вкладу обмежене Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. У цій справі № 757/10688/20-ц позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про відшкодування шкоди у зв`язку із тим, що процедура ліквідації банку вже закінчена і 26 грудня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис № 0002602 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Укргазпромбанк». Серед іншого позивач мотивує вимоги тим, що згідно статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» його вимоги як кредитора (вкладника) до банку, які не були задоволені під час ліквідаційної процедури за недостатністю майна банку, вважаються погашеними, а відтак він втратив можливість їх повернути, а тому позивається про відшкодування шкоди. В даному випадку нетотожними із справою № 757/11071/17-ц є підстави позову ОСОБА_1 , що у свою чергу унеможливлює закриття провадження у справі. Тому висновки суду першої інстанції про те, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах процесуального закону.

09 листопада 2020 року Національний банк України засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Крайдубою В. І. , на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Національний банк України у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що предмет позову, підстави та сторони у справах № 757/10688/20-ц та № 575/11071/17-ц є тотожними. Така обставина як наявність/продовження чи закінчення процедури ліквідації банку жодним чином не може вважатися зміною підстави позову, адже підставою в обох позовах є саме укладення між позивачем та банком договорів банківського вкладу. При цьому позивач зазначає, що порушення його права на отримання грошових коштів, розміщених ним на вкладних рахунках у ПАТ «Укргазпромбанк» згідно з договорами банківського вкладу відбулося внаслідок віднесення цього банку до категорії неплатоспроможних та подальшої його ліквідації. Отже, висновок суду апеляційної інстанції про нетотожність справ не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Ураховуючи зміст рішення у справі № 757/11071/17-ц, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України, є очевидним те, що судом уже розглянуто, встановлено та надано мотивований висновок щодо усіх обставин, викладених позивачем у справі № 757/10688/20-ц, що є зайвим підтвердженням тотожності.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Апеляційний суд встановив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року у справі № 757/11071/17-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Укргазпромбанк», про відшкодування шкоди відмовлено.

Апеляційний суд встановив, що підставами позову справі № 757/11071/17-ц було те, що у банку розпочата процедура ліквідації і позивач як вкладник не має змоги отримати свої кошти, бо розпорядження цими коштами у вигляді вкладу обмежене Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 757/11071/17-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишено без змін. При залишенні без змін указаних судових рішень, колегія суддів, зокрема, зазначила, що звернення позивача до суду з позовом є передчасним, оскільки процедура ліквідації банку не закінчилась та на час розгляду справи неможливо встановити те, що матеріальні вимоги позивача не будуть задоволені за рахунок майна банку під час ліквідації.

У справі № 757/10688/20-ц ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що поцедура ліквідації банку вже закінчена і 26 грудня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис № 0002602 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Укргазпромбанк». Також, позивач мотивував вимоги тим, що згідно статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» його вимоги як кредитора (вкладника) до банку, які не були задоволені під час ліквідаційної процедури за недостатністю майна банку, вважаються погашеними, а відтак він втратив можливість їх повернути, а тому позивається про відшкодування шкоди.

За таких обставин, встановивши, що позов у справі № 757/10688/20-ц подано ОСОБА_1 з інших підстав, ніж у справі № 757/11071/17-ц, апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національного банку України, яка підписана представником Крайдубою Валентиною Іванівною, на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков