ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3040/19
провадження № 2/753/3055/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту -Відповідач, ОСОБА_4 ), в якому просив визнати право спільної сумісної власності на приміщення № 340 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення № 340 по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником квартири АДРЕСА_2 та співвласником спільного майна багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності. Однак, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що розташоване над його квартирою на 19 технічному поверсі допоміжне приміщення було відчужено ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що спірне приміщення має статус допоміжного, а тому не може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин звернувся до суду з відповідним позовом про захист порушених прав.

З урахуванням викладеного вище позивач просив позов задовольнити.

08.02.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Лужецькій О.Р.

Ухвалою суду від 15.02.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.02.2019 накладено арешт на приміщення АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 18.03.2019 у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 09.04.2019 у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 07.11.2019 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 07.11.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 16.06.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5

12.03.2019 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечуючи проти задоволення позову, посилалась на те, що відповідач на законних підставах набула право власності на спірне майно, а позивач, заявляючи вимогу про скасування реєстрації права власності порушує її право на мирне володіння майном.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.10.2016 та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.10.2016 визнано недійсними.

У доповненнях до відзиву представник відповідача ОСОБА_2 додатково зазначила, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що він може мати будь-які права на вказане приміщення. Додала, що договір від 26.10.2016 взагалі не підлягає оскарженню, оскільки ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, а посилання позивача на вирок Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2018 рорку є протиправним, оскільки склад учасників не є тотожним.

04.11.2019 позивачем уточнено позовні вимоги, в яких просить витребувати із чужого незаконного володіння відповідача майно - приміщення № 340 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32056545 від 26.10.2016 14:52:28, приватний нотаріус Скляр Олександр Леонідович, Київський міський нотаріальний округ, яким зареєстровано право власності ОСОБА_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на нежитлове приміщення № 340 за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши заявлені позивачем уточнення позовних вимог, враховуючи, що вони заявлені ним у відповідності до приписів частини третьої статті 49 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням викладених позивачем уточнень.

04.11.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач, підтримуючи уточнені позовні вимоги додав, що спірне приміщення вибуло із спільної власності співвласників будинку внаслідок злочину (підробленого судового рішення), тому посилаючись на положення статті 388 ЦК України наполягав на відсутності волевиявлення на вибуття приміщення із співвласності. Крім того, заперечуючи проти доводів представника відповідача щодо відсутності рішень про визнання договору купівлі- продажу спірного майна недійсним зазначив, що законодавством не вимагається оспорювання позивачем договорів у ланцюгу передач спірного приміщення.

06.02.2020 від представника відповідача ОСОБА_2 надійшло доповнення до відзиву з урахуванням заяви про уточнення позову, в якій вона, посилаючись на висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 25.01.2020 № 03/21/19-20 зазначила, що спірне приміщення не є допоміжним приміщенням загального користування, а є нежитловим приміщенням.

13.07.2019 до суду надійшла відповідь на відзив на доповнення до відзиву, в якому представник позивача наголосив на тому, що висновок експерта Я.Черніна № 03/21/19-20 від 25.01.2020 не відповідає дійсності, оскільки експертом невірно визначено розташування досліджуваного приміщення № 340 та квартири № 279 ; неповно досліджено проектну документацію; висновок експерта суперечить вимогам ДБН, оскільки будівельно-технічна експертиза виконана на підставі недіючих Державних будівельних норм, а саме ДБН В.2.2- 15-2005 «Житлові будинки. Основні положення».

Ухвалою суду від 05.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2020.

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, пославшись на обставини викладені нею у відзиві та в доповненні до відзиву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Треті особи - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися. Представник третіх осіб - ОСОБА_16 просив розглядати справу без їх участі.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності від 19.05.2008 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (т.1, а.с.11).

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 згідно «Державного класифікатора будівель та споруд» ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 є багатоквартирним.

Судом встановлено, що 26.10.2016 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л. за реєстровим № 2219, ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 нежитлове приміщення № 340, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.65).

26.10.2016 року здійснено державну реєстрацію речових прав на нежитлове приміщення № 340, розташоване на 19 поверсі по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 154644570 (т.1., а.с.12).

Згідно копії технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_9 станом на 01.09.2016 року загальна площа нежитлового приміщення № 340 по АДРЕСА_1 становить 110,8 кв.м., складається з основного приміщення № 1 площею 102,1 кв.м., допоміжного приміщення № 2 площею 8,7 кв.м. (т.1., а.с.218-219).

Встановлено, що співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не створено об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку.

Звертаючись до суду з позовом позивач серед іншого зазначив, зокрема про порушення права спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною другою статті 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління регулюються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Статтею першою Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), а нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Частиною першою статті 5 цього ж Закону унормовано, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників будинку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у багатоквартирних будинках можуть розміщуватися як допоміжних приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Офіційне тлумачення цих положень зробив Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщенняи багатоквартирних будинків), де зазначено, що допоміжні приміщення (підвали сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

В рішенні Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року № 14- рп/2011 додатково роз`яснено: В аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року N 2482-ХІ1 зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Тобто загальновідомим фактом є те, що співвласники багатоквартирних будинків апріорі, за визначенням є спільними власниками всього того майна (конструктивних елементів) допоміжних приміщень в їхніх будинках, що знаходиться за межами їхніх індивідуальних квартир і нежитлових приміщень.

При вирішенні даного спору визначальним є визначення правового статусу спірного приміщення у багатоквартирному будинку, встановлення того, чи відноситься спірне приміщення до допоміжних чи є нежитловим приміщенням.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення, тощо) залишаються такими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 06.08.2019 у справі № 914/843/17.

Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062,14-1367 (И-2020) від 03.02.2020 за даними інвентаризаційної справи Комунального підприємства Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: АДРЕСА_1 на 19 поверсі відсутні нежитлові приміщення. Також повідомлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відсутні відомості щодо нежитлового приміщення № 340 (т.4, а.с. 217).

Згідно копії поверхового плану 19 поверху з експлікацією до нього на 19 поверсі відсутні нежитлові приміщення (т.4, а.с. 218, 219).

Згідно витягу із проектної документації на будинок (робочі креслення «Забудова мікрорайону Позняки- Західні,3 мікрорайон, Дарницький район, м. Київ ». «Житловий будинок на ділянки № 10. Секція 4 » спірне приміщення є горищем (т.4, а.с.221).

Наведені докази підтверджують перебування спірного приміщення у складі житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у статусі допоміжного.

Крім того, статус допоміжного приміщення також підтверджений висновком будівельно- технічної експертизи МПП ВФ «Науктехпроект» № 04/19 від 15.03.2019, згідно якого спірне приміщення, загальною площею 110,83 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 є допоміжним приміщенням загального користування призначеним для обслуговування житлового будинку (технічним горищем). Зазначене приміщення не є нежилим приміщенням. Нежитлові приміщення в житлових будинках не можуть бути розміщені вище другого поверху, повинні мати входи та евакуаційні виходи, ізольовані від житлової частини будинку, інженерні комунікації нежитлових приміщень повинні бути прокладені у самостійних шахтах, обгороджених протипожежними перегородками 1-го типу. Досліджуване приміщення розташоване на дев`ятнадцятому поверсі, не має ізольованого входу та окремих інженерних комунікацій, ізольованих від комунікацій житлового будинку. Реєстрація досліджуваного приміщення в якості «нежитлового» суперечить законодавству України та Державним будівельним нормам (т.1, а.с. 124-139).

Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_10 підтвердив правильність складеного ним висновку будівельно-технічної експертизи № 04/19 від 15.03.2019 та пояснив, що згідно проектної документації спірне приміщення, розташоване на дев`ятнадцятому поверсі є горищем. В робочих проектах була відсутня інформація щодо його функціонального призначення як нежитлового. Документів, які підтверджують, що була проведена реконструкція не має. Звернув увагу, що згідно ДБН 2005 року нежитлові приміщення можуть бути розташовані в підвалі, на першому та другому поверхах, повинні мати окремі комунікації.

Заперечуючи проти позову, представником відповідача надано висновок експерта Черніна Я.О. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 03/21/19-20 від 25.01.2020 року, згідно якого приміщення № 340 загальною площею 110,8 кв.м., що розташоване на 19 поверсі 4-й секції житлового будинку АДРЕСА_1 не є допоміжним, так як в ньому відсутні будь-які ознаки для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а також відсутні загальнобудинкові комунікації з належним до них обладнанням, приладів обліку та запірної арматури. Зазначене приміщення є нежитловим приміщенням (т.3, а.с.200-219).

Проте погодитися з таким висновком судової будівельно-технічної експертизи № 03/21/19-20 від 25.01.2020 року суд не може, оскільки він прямо суперечить наведеним вище відомостям первинно складеної на будинок документації. Висновок експерта не свідчить про те, що побудоване приміщення на 19 поверсі на момент введення будинку в експлуатацію не мало статусу допоміжного, у висновку експерта, проведеного через 12 років після введення будинку в експлуатацію констатується лише те, що собою на даний час представляє спірне приміщення. До того ж складений експертом Черніним Я.О. висновок експертизи ґрунтувався на умовах фактичної експлуатації цього приміщення на момент проведення експертизи.

З огляду на те, що з наявних у матеріалах справи первинних документів вбачається приналежність спірного приміщення до допоміжного в багатоквартирному будинку їх фактичне самовільне переобладнання іншими особами з метою використання за іншим функціональним призначенням не змінює правового статусу цього приміщення.

Аргументи представника відповідача про те, що під час складання висновку будівельно- технічної експертизи № 04/19 від 15.03.2019 було використано підроблені документи суд відкидає, оскільки як вбачається з матеріалів справи та було підтверджено в судовому засіданні експертом ОСОБА_10 у висновку було допущено описки, які не вплинули на дослідницьку частину експертизи та на його висновок.

Натомість у даній справі відсутні докази того (первинні правовстановлюючи документи), що спірне приміщення будувалося не як допоміжне, а як інше приміщення в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду, тобто є самостійним об`єктом нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжне приміщення або перебудови допоміжного приміщення (горища) у нежитлове на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування та підтверджуючої відповідної документації, а тому дане приміщення є допоміжним та належить на праві спільної сумісної власності власникам квартир будинку.

Посилання на акт відділення № 5 КП «Житлосервіс» від 18.11.2018 року, покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протоколи опитування особи за її згодою не мають істотне значення для розгляду даної справи.

Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.10.2016 року, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 нежитлове приміщення № 340 по АДРЕСА_1 сам по собі не змінює правового статусу спірного майна, оскільки встановлено належність цього приміщення до допоміжного. Отже, позивачу не потрібно доводити право власності на спірне приміщення, оскільки воно перебуває у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що спірне приміщення є безумовною власністю співвласників багатокватирного будинку АДРЕСА_1 за визначенням, що не потребує додаткового доведення.

З огляду на те, що позивач не може реалізувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документів, що посвідчують таке право за іншою особою - ОСОБА_4 , то права та інтереси позивача підлягають захисту у спосіб, що визначено останнім, а саме витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухоме майно - допоміжне приміщення багатоквартирного будинку, загальною площею 110,83 кв.м., що розташоване на 19 поверсі секції № 4 в будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону суд приходить до висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі підробленого рішення суду, ухваленого щодо цього майна, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено способи порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту відповідно до статті 16 ЦК України, за частиною третьої якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що спірне допоміжне приміщення вибуло із спільної сумісної власності співвласників будинку на підставі підробленого рішення суду, що встановлено вироком Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року у справі № 758/14826/18 ( т.3, а.с. 35-77) та в подальшому було відчужено відповідачу ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 допоміжного приміщення (горище), загальною площею 110,8 кв.м., розташованого на 19 поверсі, секції № 4 за адресою: АДРЕСА_1 та передачу його співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо аргументів відповідача про те, що позивачем не надано жодного належного доказу відносно того, що договір від 26.10.2016 року та договір від 20.10.2016 року визнано недійсним, слід зазначити, наступне.

У правових висновках Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

У подальшому, 02.07.2019 року постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 48/340 сформовано правову позицію, що ефективний захист прав при витребуванні майна з чужого незаконного володіння має здійснювати шляхом віндикації.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення про державнуреєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32056545 від 26.10.2016 14:52:28, приватний нотаріус Скляр Олександр Леонідович, Київський міський нотаріальний округ, яким зареєстровано право власності ОСОБА_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на нежитлове приміщення № 340 за адресою: АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

Пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться на підставі, зокрема судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не є належним способом захисту, оскільки рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є самостійною підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису згідно пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц.

З огляду на вищезазнаене вимога про скасування рішення про державну реєстрацію задоволенню не підлягає.

Згідно вимог статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору о суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

Втім, суд, розглядаючи клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали щодо протиправних дій з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , начальника відділення № 5 Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» не встановив передбачених законом підстав для його задоволення.

Розподіл судових витрат в частині сплати судового збору здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605 гривень.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права, та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» ). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 388, 392 Цивільного кодексу України, Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статтями 10, 12, 77- 83, 89, 95, 141, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію, задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухоме майно - допоміжне приміщення багатоквартирного будинку, загальною площею 110,83 кв.м., що розташоване на 19 поверсі секції № 4 в будинку АДРЕСА_1 , згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначене як приміщення № 340, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 та передати його співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , зареєстрованої (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2020.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА