Постанова

Іменем України

23 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 607/13908/13-ц

провадження № 61-1100св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що протягом 2005-2009 років між

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» та приватним підприємством «Продекспорт» (далі - ПП «Продекспорт») було укладено вісім кредитних договорів, а саме:

- кредитна угода № 18105К15/2012 від 13 липня 2005 року, відповідно до умов якої позивач відкрив ПП «Продекспорт» невідновлювану кредитну лінію з лімітом 4 626 914,29 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня 2013 року;

- кредитна угода № 6605К48 від 13 липня 2005 року, відповідно до умов якої позивач надав ПП «Продекспорт» кредит у розмірі 530 630,95 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня 2013 року;

- кредитний договір № 6606К35 від 19 липня 2006 року, відповідно до умов якого позивач відкрив ПП «Продекспорт» відновлювану відкличну кредитну лінію з лімітом заборгованості 808 730,18 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня 2013 року;

- кредитний договір № 6606К38 від 27 липня 2006 року, відповідно до умов якого позивач надав ПП «Продекспорт» кредит у розмірі 2 817 857,14 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня 2013 року;

- кредитний договір № 6606К44 від 06 вересня 2006 року, відповідно до умов якого позивач відкрив ПП «Продекспорт» невідновлювану мультивалютну кредитну лінію з можливістю використання у доларах США з лімітом заборгованості 6 269 803,37 доларів США та у євро з лімітом заборгованості 648 731,52 євро із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня

2013 року;

- кредитний договір № 6607К23 від 05 листопада 2007 року, відповідно до умов якого позивач відкрив ПП «Продекспорт» невідновлювану мультивалютну кредитну лінію з лімітом заборгованості у євро у розмірі 2 160 000,00 євро, для заборгованості у доларах США у розмірі 758 076,55 доларів США, для заборгованості у гривні - еквівалентно 1 091 923,45 доларів США із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня 2013 року;

- кредитний договір № 6609К5 від 01 червня 2009 року, відповідно до умов якого позивач відкрив ПП «Продекспорт» невідновлювану кредитну лінію з лімітом заборгованості 1 520 000,00 грн із кінцевим терміном погашення кредиту до 30 квітня 2013 року;

- кредитний договір № 6609К9 від 01 липня 2009 року, відповідно до умов якого позивач відкрив ПП «Продекспорт» невідновлювану кредитну лінію з лімітом заборгованості 1 800 000,00 грн із кінцевим терміном погашення кредиту

до 30 квітня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, 13 січня 2011 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договори поруки № 6611Р1 та

№ 6611Р2, відповідно до умов яких відповідачі зобов`язалися солідарно відповідати за повне та своєчасне виконання ПП «Продекспорт» його зобов`язань перед позивачем за кредитними договорами у повному обсязі таких зобов`язань.

Згідно з умовами кредитних договорів відповідачі зобов`язалися повернути позивачу кредит та відсотки в порядку і в терміни, встановлені кредитними договорами. Разом із тим, відповідачі не виконують взятих на себе зобов`язань щодо вчасного повернення кредиту та відсотків, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 197 504 593,91 грн, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів, а також стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 05 листопада 2013 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договорами у розмірі

197 504 593,91 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог, оскільки відповідачами порушено умови договорів та права позивача щодо порядку погашення заборгованості.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, 26 листопада 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2013 року.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення частини другої статті 358 ЦПК України, якою імперативно передбачено порядок відмови у відкритті провадження у випадку, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, виходив із того, що ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи та про наявність оскаржуваного рішення суду, доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили не надала, а тому вважав за необхідне відмовити у відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У липні 2020 року справу № 607/13908/13-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувану ухвалу постановлено із порушенням норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_2 не отримувала повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому була позбавлена права визначення необхідності подання апеляційної скарги та її мотивування.

В оскаржуваному судовому рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2013 року не зазначено дату складання повного тексту, а тому перебіг строку на апеляційне оскарження не розпочався. Крім того, вказане рішення було ухвалено за відсутності доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про місце і час розгляду справи.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції помилково посилався на те, що ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи, що підтверджується заявами про отримання копії судового рішення та про відстрочку виконання судового рішення, оскільки суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 заперечує підписання та подання нею відповідних заяв, а її представник не був наділений такими повноваженнями.

Таким чином, апеляційний суд порушив принцип правової визначеності, оскільки особа, не повідомлена про місце і час розгляду справи, вправі очікувати на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2020 року АТ «Державний експортно-імпортний банк» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Тернополі подало відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_2 , у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів скарги, оскільки, як правильно встановив апеляційний суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 була обізнана про судовий розгляд справи у суді першої інстанції та ухвалене судове рішення, а намагання відповідача після спливу багатьох років оскаржити рішення суду, що набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та суперечить як нормам законодавства України, так і нормам міжнародного права та практиці Європейського суду з прав людини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувала справа № 607/13908/13-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Відповідно до довідки суду від 30 вересня 2013 року у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи розгляд справи відкладено на 28 жовтня 2013 року. (а. с. 182, т. 3)

У зв`язку з неявкою у судове засідання, призначене на 28 жовтня 2013 року, судом направлено запит до управління державної міграційної служби з метою надання інформації щодо місця перебування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а. с. 187-188, т. 3)

05 листопада 2013 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про проведення справи без її участі, у якій зазначила, що відповідно до статей 27, 31 ЦПК України визнала позовні вимоги з урахуванням пояснень від 04 листопада

2013 року, в повному обсязі. Просила суд ухвалити рішення на підставі наявних у справі матеріалів без її участі (а. с. 192, т. 3)

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 05 листопада 2013 року позов задоволено. Стягнуто на користь

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» солідарно з ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договорами у розмірі

197 504 593,91 грн. (а. с. 213-216, т. 3)

15 листопада 2013 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про видачу копії рішення, яке отримала 04 грудня 2013 року, що підтверджується її підписом та надписом «отримала» на заяві (а. с. 222, т. 3).

06 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про відстрочення виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року на термін до 25 листопада 2014 року (а. с. 224-225, т. 3)

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 19 грудня 2013 року задоволено заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року. Відстрочено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року на строк до 25 листопада 2014 року (а. с. 238, т. 3).

15 січня 2015 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду заяву про відстрочку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від

05 листопада 2013 року на термін до 25 жовтня 2015 року включно. (а. с. 1-2,

т. 4).

Відповідно до довіреності від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіма належними для того повноваженнями у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування в тому числі - в управліннях юстиції будь-якого рівня, органах нотаріату України, в органах державної виконавчої служби, в органах прокуратури; у інших правоохоронних органах України, в адміністративних судах, загальних місцевих судах та господарських судах всіх ланок (першій, апеляційній та касаційній інстанціях) справ з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі, заявнику та потерпілому. Для цього представнику, зокрема, також надається право подавати від імені ОСОБА_2 будь-які заяви та клопотання (як письмові, так і усні). (а. с. 3, т. 4)

29 січня 2015 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд вказаної вище заяви без участі заявників. (а. с. 12, т. 4)

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2015 року заяву представника ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відстрочку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року задоволено. Відстрочено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року у справі № 607/13908/13-ц на строк

до 25 жовтня 2015 року (включно). (а. с. 16, т. 4)

У грудні 2015 року представник ПП «Продекспорт» оскаржив рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року в апеляційному порядку. (а. с. 39-42, т. 4)

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 18 лютого 2016 року розгляд справи призначено на 24 лютого 2016 року. (а. с. 59, т. 4)

Повідомлення про розгляд направлено учасникам справи та отримано, зокрема, ОСОБА_2 19 лютого 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення особисто та підписом відповідача. (а. с. 71, т. 4)

У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи в апеляційному порядку перенесено на 15 березня 2016 року. (а. с. 69, т. 4)

Повідомлення про розгляд направлено учасникам справи та отримано, зокрема, ОСОБА_2 26 лютого 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення особисто та підписом відповідача. (а. с. 81, т. 4)

Розгляд справи у зв`язку з неявкою переносився неодноразово, про що

ОСОБА_2 належним чином повідомлялася судом. (а. с. 92, 108, т. 4)

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 04 травня 2016 року закрито провадження у справі за апеляційною скаргою ПП «Продекспорт» у зв`язку з тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду

від 05 листопада 2013 року не порушено права та інтереси апелянта. (а. с. 121-122, т. 4)

У серпні 2019 року ПрАТ «Агро-Продукт» подало апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року. (а. с. 134-139, т. 4)

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження (а. с. 160-161, т. 4). Ухвала отримана ОСОБА_2

02 жовтня 2019 року. (а. с. 168, т. 4)

26 листопада 2019 року (тобто, через шість років після ухвалення оскаржуваного судового рішення) ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 05 листопада 2013 року. (а. с. 32-41, т. 5)

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, слід зауважити, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Таким чином, сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня

2004 року).

Верховний Суд зазначає, що складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства, сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи норм процесуального законодавства, у тому числі і законодавчо встановлених обмежень.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Суд постановив, що хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення (рішення

у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява

№ 3236/03, п. 41, від 03 квітня 2008 року).

Встановивши, що ОСОБА_2 звернулася із апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

05 листопада 2013 року лише 26 листопада 2019 року, тобто через шість років після ухвалення оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у відкритті апеляційного провадження відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що дослідженими матеріалами справи підтверджується факт обізнаності ОСОБА_2 про розгляд справи. Так, ОСОБА_2 зверталася до суду із заявою від

05 листопада 2013 року про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог у повному обсязі (а. с. 192, т. 3); 15 листопада 2013 року ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами справи та 04 грудня 2013 року отримала копію оскаржуваного судового рішення (а. с.222, т. 3); 06 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про відстрочення виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року на термін до 25 листопада 2014 року (а. с. 224-225, т. 3). Крім того, 15 січня 2015 року представник

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вдруге подав до суду заяву про відстрочку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року на термін до 25 жовтня 2015 року включно. (а. с. 1-2, т. 4).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_2 не уповноважувала свого представника на вчинення такої процесуальної дії, оскільки, як встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до довіреності від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіма належними для того повноваженнями, зокрема, у загальних місцевих судах всіх ланок (першій, апеляційній та касаційній інстанціях) справ з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі, заявнику та потерпілому. Для цього представнику, зокрема, надається право подавати від імені ОСОБА_2 будь-які заяви та клопотання (як письмові, так і усні). (а. с. 3, т. 4)

Крім того, Верховним Судом враховано також, що під час перегляду справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ПП «Продекспорт» на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року в апеляційному порядку ОСОБА_2 також повідомлялася належним чином про розгляд справи апеляційним судом, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення та також свідчить про її обізнаність щодо розгляду судом цієї справи.

Враховуючи наведене, а також відсутність посилань відповідача на виникнення обставин непереборної сили, що завадили їй вчасно, із дотриманням вставленого цивільним процесуальним законом строку, оскаржити в апеляційному порядку рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року, колегія суддів погоджується з висновком, викладеним в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду, про відмову у відкритті апеляційного провадження та не вбачає підстав для її скасування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами, а обмеження права на апеляційне оскарження рішення суду після спливу річного строку є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване та імперативно встановлене процесуальним законом, а тому такі обмеження мають легітимну мету та є пропорційними.

З урахуванням наведеного, оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, касаційний суд не встановив.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної

інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

С. П. Штелик