єдиний унікальний номер справи 546/273/17
номер провадження 2/546/11/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участі секретаря судового засідання Гудзенко С.В., представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ( ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним,-

встановив:

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Сафір Ф.О. звернувся 29 березня 2017 року до Решетилівського районного суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості. Як вказує позивач, відповідно до укладеного договору №б/н від 13. Вересня 2010 року відповідачка ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 5900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо встановлення та зміну кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, де зазначено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складають між нею та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно з пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам.

В порушення умов кредитування відповідачка не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 28.02.2017 р. виникла заборгованість в сумі 46609 грн. 90 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2306 грн. 57 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 37927 грн. 62 коп., заборгованості за пенею і комісією в розмірі 3680 грн. 00 коп.; штрафу (фіксована складова) 500 грн. 00 коп., штрафу (процента складова) 2195 грн. 71 коп.

Ухвалою судді Решетилівського районного суду Полтавської області Беркути Л.Г. від 11 квітня 2017 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи на 15 травня 2017 р. (т.1, а.с.45).

15 травня 2017 року представник відповідачки за довіреністю ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, в якому просив відмовити в позові ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати недійсним кредитний договір №б/н від 13 вересня 2010 року, оскільки банком не було проведено переддоговірну роботу з позичальником, усний договір не містить умови, які регулюють розірвання договору, не було відкрито поточний рахунок на ім`я клієнта ОСОБА_3 , що є істотною умовою, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Крім цього просить суд визнати недійсним одностороннє підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 13.09.2010 р. датою 01.09.2010 р. з 30% до 34,80% та датою 01.04.2015 р. з 34,80% до 43,20% (т.1, а.с.а.с.51-53).

Ухвалою суду від 16 травня 2017 року зустрічним позов було залишено без руху, оскільки позовну заяву підписано представником ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_2 , однак довіреність від ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутня, в той час як до заяви додано копію довіреності від 05 травня 2017 року від ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 (т.1, а.с.57).

На усунення недоліків представником позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_2 додано копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , відповідно до якого прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 - « ОСОБА_6 » (а.с.65).

В подальшому ухвалою суду від 04 липня 2017 року зустрічний позов представника відповідачки ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т.1, а.с.74).

02 серпня 2017 року на електронну пошту суду та 10 серпня 2017 року на поштову адресу суду надійшли заперечення проти зустрічного позову додатками з доводів якого вбачається, що позивач повністю заперечує позовні вимоги зустрічної позовної заяви (т.1, а.с.80-105, а.с.106-131).

27 листопада 2017 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної даності.

Розгляд справи не було закінчено складом суду із головуючим суддею Беркутою Л.Г., у зв`язку зі звільненням судді у відставку 27.03.2018, тому справу було прийнято до провадження новим складом суду, із головуючим Горульком О.М., про що винесено ухвалу від 04.05.2018 р. (т.1, а.с.172).

Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням головуючого судді - Горулька О.М., у відставку, 27.09.2018 р. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд новому складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19).

Ухвалою судді від 07.05.2019 р. справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 09.10.2019 р.

В клопотанні представника відповідача ОСОБА_2 , яке надійшло до суду 07.10.2019 р., він просив витребувати з АТ КБ «Приватбанк» оригінали робочих документів (кредитну справу), яка заведена позивачем за усним договором про надання споживчого кредиту №б/н від 13.09.2010 р. , укладеного з ОСОБА_3 для огляду.

Ухвалою суду від 09.10.2019 р. вказане клопотання було задоволено та зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати оригінал кредитної документації (справи), яка заведена позивачем за договором про надання споживчого кредиту №б/н від 13.09.2010 р., укладеного з ОСОБА_3 , для огляду судом в підготовчому судовому засіданні, яке було відкладено на 18.12.2019 р. (т.1, а.с.209-210).

14 листопада 2019 року АТ КБ «Приватбанк» надіслав на адресу суду копію кредитної справи. Стосовно оригіналу повідомив, що в даний момент відбувається збір інформації згідно запиту та надати оригінали у встановлений строк неможливо (т.1, а.с.215)

У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 04.08.2020 р. справу прийнято до провадження судді Зіненка Ю.В. та призначено підготовче засідання на 02.09.2020 р. (т.2, а.с.194).

Ухвалою суду від 02.09.2020 р. підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.10.2020 р. Ухвалою суду від 07.10.2020 р. розгляд справи було відкладено на 01.12.2020 р. та витребувано інформацію щодо відкриття поточного рахунку на ОСОБА_8 і який саме рахунок був відкритий.

В судовому засіданні 01.12.2020 р. представник відповідачки ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним визнати недійсним кредитний договір № б/н від 13 вересня 2010 року.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» та відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення та доводи представника відповідачки ОСОБА_2 , дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 13 вересня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_3 шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та не оспорювалось представником відповідача в судовому засіданні. У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з договором про надання банківських послуг (т.1, а.с.7).

До кредитного договору банком додано копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (т.1, а.с.а.с.8, 9-32).

Відповідачці ОСОБА_3 на підставі кредитного договору було видано кредитні картки № НОМЕР_1 , терміном дії до 11/12, № НОМЕР_2 , терміном дії до 08/14, № НОМЕР_3 , терміном дії до 08/14, № НОМЕР_4 , терміном дії до 02/16 (т.2, а.с.27).

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_3 , остання користувалася наданими кредитними картками, знімаючи готівкові кошти та поповнюючи їх готівкою, купувала товари тощо (а.с.95-98).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 28.02.2017 року становить 46609,90 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2306,57 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 37927,62 грн; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3680,00 грн.; заборгованість по судовим штрафам в сумі 2695,71 грн, з яких штраф (фіксована частина) 500,00 грн, штраф (процента складова) 2195,71 грн (т.1, а.с.4-6).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню та штраф.

Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався на положення Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розуміла ОСОБА_3 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву.

Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» та «Тарифи банку», розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Так, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Однак в матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (т.1, а.с.8). Твердження представника відповідачки ОСОБА_3 про те, що відповідачка не підписувала вказану довідку, повинно бути підтверджено відповідними доказами, зокрема висновком судової почеркознавчої експертизи, однак клопотань про її проведення до суду не надходило. Дана довідка містить вказівку на договір №SAMDN9532, в той час як позивачем в позовній заяві було зазначено договір №б/н. Роз`яснень з приводу вказаного номеру позивачем не надавалось.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Суд зазначає, що представником відповідачки ОСОБА_2 заявлялося клопотання про витребування доказів, зокрема оригіналу кредитної документації (справи), яка заведена позивачем за договором про надання споживчого кредиту №б/н від 13.09.2010 р., укладеного з ОСОБА_3 для огляду судом в підготовчому судовому засіданні, яке було задоволено ухвалою суду від 09.10.2019 р. Однак позивачем дану ухвалу виконано не було, до суду було надіслану копію кредитної справи, яка вже міститься в матеріалах справи.

Таким чином, суд не може вважати Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як частину кредитного договору.

Тому в задоволенні позову в частині заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 37927,62 грн; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3680,00 грн.; заборгованість по судовим штрафам в сумі 2695,71 грн, з яких штраф (фіксована частина) 500,00 грн, штраф (процента складова) 2195,71 грн за слід відмовити за недоведеністю.

Суд погоджується з твердженням представника відповідача ОСОБА_2 щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та третьої статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

А отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 р., справа № 342/180/17.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_2 щодо недійсності одностороннього підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 13 вересня 2010 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в період з 13 вересня 2010 року по 31 серпня 2014 року за користування кредитом позивач нараховував відсотки в розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,80% річних, в період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року - 43,20% річних.

Тобто, вбачається, що позивач неодноразово збільшував відсоткову ставку за кредитом, посилаючись на п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, які до того ж не були підписані відповідачкою.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та від 30 листопада 2016 року у справі №6-82цс16.

Надані позивачем витяги з сайту щодо повідомлення про зміну розміру процентів відповідачку ОСОБА_3 не підтверджують того, що вони були направлені та вручені відповідачці належним чином(т.1, а.с.а.с.130,131).

Однак, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використав кошти позивача, які в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд за наявністю на те правових підстав, стягує з відповідача, як боржника на користь позивача в примусовому порядку суму непогашеного тіла кредиту, у відповідності до наданого позивачем розрахунку, а саме: в розмірі 2306,57 грн, задовольнивши позов в цій частині, що в цілому відповідає висновкам Верховного Суду викладених у Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Суд погоджується з тим, що даний розрахунок не є первинним документом, як зазначив представник відповідача ОСОБА_2 , однак вказана в ньому сума заборгованості за кредитом в розмірі 2306,57 грн не спростована стороною відповідача, як і не було надано іншого розрахунку заборгованості.

Судом не приймаються надані представником відповідача ОСОБА_2 розрахунки нарахованих відсотків на прострочену заборгованість за квітень 2015 року та за січень 2017 року (т.1. а.с.207), оскільки розрахунки проведені особисто відповідачем не можуть бути покладені в основу рішення, так як він не являється фахівцем, висновки якого можуть бути оцінені судом як належні та допустимі докази у справі щодо розміру наявної заборгованості. Клопотань від сторони відповідача про проведення судової економічної експертизи до суду не надходило.

Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13 вересня 2010 року в частині заборгованості за кредитом ОСОБА_3 в сумі 2306,57 грн приймається судом до уваги.

Відсутність в матеріалах справи Пам`ятки клієнта, яка разом із анкетою - заявою, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить договір про надання банківських послуг, на що посилався представник відповідача, не спростовує факту укладення кредитного договору.

В письмових поясненнях та в судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 вказував, що виписка по картковому рахунку, яка міститься в матеріалах справи, не є належним доказом по справі, оскільки не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених нормативно правовими актами. Крім цього просив застосувати правову позицію Верховного Суду по справі від 11 липня 2018 року № 752/6743/16-ц в якій суд дійшов висновку, що виписки, складені позивачем без участі відповідача, не доводять існування відповідного його волевиявлення, а отже й укладення сторонами певного правочину із дотриманням правил статті 1055 ЦК України.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін.

В постанові Верховного Суду по справі від 11 вересня 2020 року № 752/6743/16-ц суд дійшов висновку, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

Суд, враховуючи висновки Верховного Суду по даній справі, доходить висновку, що банківська виписка про стан рахунку, яка містить всі необхідні дані для ідентифікації боржника, дати здійснення операцій, код валюти тощо між банком та відповідачкою ОСОБА_3 , є належним та допустимим доказом в даній справі, який підтверджує як факт користування кредитними коштами, так і сплату заборгованості та процентів за кредитом.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківських послуг №б/н від 13.06.2010 р. суд зазначає наступне.

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.

Враховуючи те, що відповідачка підписала анкету-заяву від 13 вересня 2012 року, отримувала платіжні картки, користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, даний кредитний договір не може бути визнаний недійсним. Перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору.

До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.11.2019 р. по справі №373/212/16-ц.

Цим же висновком спростовується твердження представника відповідача про недотримання сторонами письмової форми договору.

Щодо поданої представником відповідачки ОСОБА_2 заяви про застосування строків позовної давності та застосування в рішенні суду правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справах 6-249цс15, 6-2462цс16 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 щодо наслідків пропущення строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки відповідачка останній раз здійснювала погашення заборгованості 22 липня 2014 року шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування, що підтверджується випискою по картковому рахунку та свідчить про визнання нею свого боргу, позивач звернувся з позовом до суду у березні 2017 року (в межах строку позовної давності), то строк позовної давності не сплив. Обставина продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору значення для визначення початку перебігу позовної давності не має, у зв`язку із її перериванням діями відповідача, які свідчать про визнання нею свого боргу.

Враховуючи те, що сума заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає до стягненню, відповідає сумі заборгованості станом на березень 2014 (в межах строку позовної давності) та становить 2306,57 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, висновок суду не суперечить висновкам, висловленим Верховним Судом України у справах 6-249цс15, 6-2462цс16 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12, враховуючи, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу, перервавши строк позовної давності.

Зважаючи на вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору слід відмовити.

З огляду на те, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, про які просив представник позивача ОСОБА_9 у запереченнях (т.1, а.с.112).

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в сумі 2306,57 грн, тобто 4,95 % від суми позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати (судовий збір) в сумі 79,20 грн.

На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 625, 633, 634, 1054, 1056-1 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 13 вересня 2010 рокузадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2010 рокув розмірі 2306 (дві тисячі шість) грн 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у виді судового збору в розмірі 79 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», розташований за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ;

відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;

представник відповідача: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2

Повний текст рішення складений 02.12.2020 року.

Суддя Ю.В. Зіненко