ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9220/20 Справа № 212/5337/20 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 10 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ :

У липні 2020 року представник позивача ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка», про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 141 690 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач працював на посаді гірничого майстра, заступника дільниці шахти ім.Фрунзе, правонаступником прав та обов`язків якої є Приватне акціонерне товариство «Суха Балка».

Під час виконання трудових обов`язків у вказаний період часу позивач підпадав під дію шкідливих факторів виробництва - переохолодження, обводнення.

Вказав, що у зв`язку зі шкідливими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: «облітеруючий ендартеріїт нижніх кінцівок, ішемія другої стадії, нейросенсорна приглухуватість другого ступеня».

Внаслідок зазначених хронічних професійних захворювань 16.10.1996 року позивач пройшов первинний огляд ЛТЕК, де йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 25 %.

30.10.1997р., 11.11.1998р., 07.12.1999р. за наслідками повторних оглядів ЛТЕК лікарська експертна комісія приходила до аналогічних висновків стосовно стану здоров`я позивача.

18.12.2001 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 30% безстроково, визначена потреба в оздоровленні в профілакторії.

Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в суттєвому порушенні органів слуху, порушення функцій нижніх кінцівок, неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, професійне захворювання призводить до суттєвого дискомфорту при вербальному спілкуванні з оточуючими людьми, пересуванні в просторі, призводить до необхідності проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові ресурси для організації свого життя. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту ушкодження здоров`я та втрати працездатності. Оскільки відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку по створенню безпечних і нешкідливих умов праці, що стало наслідком ушкодження здоров`я, позивач вважає, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 (сорок тисяч) грн. без урахування податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь держави судові витрати в розмірі 840,80 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання, наслідком якого стала стійка безстрокова втрата професійної працездатності в ступені 30%.

Представник позивача вказує, що при визначені судом першої інстанції розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача не було враховано той факт, що з причини загострення професійних захворювань істотно змінився звичний спосіб життя ОСОБА_1 , суттєво знизилась його життєва активність, тривалі курси лікування призвели до нераціональних втрат життєвого часу та енергії. Позивач вже протягом тривалого часу в значній мірі позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, порушення функцій організму призводить до необхідності залучення додаткових зусиль та ресурсів для організації життя, суттєво обмежує можливості позивача приділяти увагу рідним та близьким людям, своєму духовному та інтелектуальному розвитку. Скаржник вважає, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду щодо розміру присудженої грошової компенсації на користь позивачів в подібних справах.

Відзив на апеляційну скаргу представника позивача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач в період часу з 30.09.1975 року по 03.11.1976 року та з 02.08.1982 року по 01.11.1984 рік працював на посаді підземного гірничого майстра та на посаді заступника дільниці, що підтверджується відомостями внесеними до трудової книжки позивача, а також листом №08/21-1112 від 01.06.2020 року наданим ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини».

Працюючи на вказаних посадах позивач підпадав під дію шкідливих факторів виробництва, а саме: виробничого шуму, рівень якого перевищував гранично допустимий, а також несприятливого охолоджуючого мікроклімату, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 26.05.1996 року, а також листом №08/21-1112 від 01.06.2020 року.

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 26.05.1996 року компетентною комісією констатовано, що позивачу у віці 44 роки встановлено діагноз: Облітеруючий ендартеріїт нижніх кінцівок, ішемія другої стадії, нейросенсорна приглухуватість другого ступеня.

16.10.1996 року позивач вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25 % внаслідок професійних захворювань, що підтверджено довідкою про результати встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №1089.

30.10.1997 року позивач повторно пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено втрату професійної працездатності 25 %, що підтверджено довідкою №578.

07.12.1999 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 25% внаслідок хронічних захворювань, що підтверджується довідкою №740.

18.12.2001 року за результатами повторно огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу безстроково встановлено ступінь втрати професійної працездатності 30%, визначена необхідність оздоровлення в спеціалізованих установах що підтверджується довідкою МСЕК від 18.12.2001 року.

Згідно наказу №417/96 від 24.12.1996 року, складеного уповноваженими особами АО «Суха Балка» встановлено ступінь вини даного підприємства в спричиненні позивачу шкоди в ступені - 55,76%.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався нормами статей ст.ст.153, 173, КЗпП, України, Законом України «Про охорону праці», 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) й виходив з того, що відповідач є особою, яка повинна нести відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , оскільки професійні захворювання отримано ним, зокрема і при виконанні трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і повністю погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди та не погоджується із доводами сторони позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком ЛТЕК 16.10.1996 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин сторін положення Цивільного кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно ст.153 КЗпП України та ст.17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За правилами ст.440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 00 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди визначений на законодавчому рівні (ст. 440-1 ЦК УРСР) складає 23 615 грн.

Під час судового розгляду судом було встановлено факт заподіяння заявнику моральної шкоди, оскільки були встановлені усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи представника позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, стягнутої судом з ПрАТ «Суха Балка» на користь позивача ОСОБА_1 .

Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяв, суд врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності 30 %, безстроковість даних негативних змін з 18.12.2001 року, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди-55,76%, факт того, що позивач працював в шкідливих умовах праці також на іншому підприємстві, зокрема на РУ ім.Фрунзе В/О «Кривбасруда», ступінь вини, якого визначена 44,23% та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 40 000 грн., з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: