Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання - Матіко Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мазуркевич Микола Антонович до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про стягнення шкоди ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення шкоди у сумі - 49031,63 гривні, інфляційних втрат - 14709,48 грн. та 3% річних в сумі - 4364,48 грн., всього - 68105,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в листопаді 2016 року перебуваючи у місті Ужгород у гостях у знайомих та маючи на меті придбати для дружини автомобіль він познайомився з відповідачем ОСОБА_2 , який повідомив, що має намір продати автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер, 105», д/н НОМЕР_1 .

У подальшому відповідач приїхав на даному автомобілі у місто Ужгород, після чого, оглянувши автомобіль позивач вирішив його купити, при цьому ОСОБА_2 вказав на те, що автомобіль належить йому на праві власності.

20.11.2016 року позивач передав на прохання відповідача 2000,00 Доларів США в якості завдатку, на підтвердження чого, відповідач ОСОБА_2 , надав позивачу власноручно написану розписку про отримання відповідних коштів.

Після повернення у місто Київ, за місцем постійного проживання позивача, обговорюючи деталі майбутнього оформлення купівлі-продажу автомобіля, відповідач передав позивачу за допомогою месенджера Вайбер фотографію автомобіля з д/н НОМЕР_1 , а також фото свідоцтва про державну реєстрацію автомобіля серія НОМЕР_2 , який був виданий на ім`я ОСОБА_3 ..

Зазначає, що спочатку не звернув увагу на ту обставину, що власником автомобіля є інша особа, а коли позивач спробував з`ясувати інші обставини, відповідач перестав відповідати на його телефонні дзвінки.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 з метою заволодіння його грошовими коштами ввів в оману позивача, вказавши, що він є власником автомобіля, при цьому зазначає, що відповідач не міг особисто продати автомобіль та отримати кошти у формі завдатку, він також не показував, не зазначав про наявність у відповідача довіреності на право здійснення таких дій.

На думку позивача, про мету незаконного заволодіння майном також свідчить той факт, що ОСОБА_2 , демонструючи бажання продати автомобіль, перестав спілкуватися з позивачем, а автомобіль був проданий третім особам тільки у грудні 2018 року, тобто через два роки після досягнення домовленості між сторонами про його продаж відповідачем позивачу.

Позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення кошів від 30.08.2019 року, проте відповіді на неї не отримав, не отримав також письмових претензій від відповідача.

Вважає, що вказаними діями позивачу спричинено шкоду у сумі 2000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 49 031,63 грн.

Також просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за прострочення відповідачем грошового зобов`язання, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: інфляційні втрати - 14709,48 грн. та 3% річних в сумі - 4364,48 грн., що загалом становить 68 105,59 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з відповідача сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 625, 1212 Цивільного кодексу України.

В порядку передбаченому ЦПК України, на вказаний позов відповідач по справі ОСОБА_2 надіслав письмовий відзив, в якому просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві.

На підтвердження своєї позиції зазначає, що у даній ситуації діяв правомірно, автомобіль Тойота д/н НОМЕР_1 , дійсно належав на праві власності його матері ОСОБА_4 , яка уповноважила його здійснити всі необхідні дії з продажу майна, у подальшому, з метою належного оформлення договору купівлі-продажу автомобіля власником автомобіля була видана на ім`я відповідача довіреність, яка посвідчена 18.12.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., зареєстрована в реєстрі за № 1853, копія якого приєднана до відзиву на позовну заяву.

Зазначає, що у разі бажання позивача придбати у власність автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER», 1999 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, відповідні дії могла вчинити самостійно і ОСОБА_3 .

Звертає увагу суду також на те, що відповідач протягом тривалого часу очікував, що позивач укладе відповідну угоду купівлі-продажу авто, неодноразово телефонував дружині позивача, яка просила зачекати з відчуженням такого автомобіля, з огляду на те, що її чоловік перебуває на довготривалому стаціонарному лікуванні, потребує кошти на таке лікування, тому відповідач не вживав заходів щодо подальшого відчуження такого майна третім особам, намагаюсь зберегти нормальні відносини з позивачем та усвідомлюючи його тимчасові життєві труднощі.

Також відповідач у письмовому відзиві зазначає, що він дійсно відчужив вказаний автомобіль тільки в грудні 2018 року, тобто після спливу двох років з моменту досягнення попередньої домовленості про продаж автомобіля, розраховуючи на попередні домовленості між сторонами, за цей час, автомобіль марки «TOYOTA LAND CRUISER», 1999 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору значно втратив у своїй ціні, внаслідок чого фактично його власником було втрачено частину його вартості, яку б він отримав у разі продажу автомобіля в 2016 році, тому твердження позивача про недоброчесність відповідача є необґрунтованими.

Також відповідач вказує, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, а також норми цивільного законодавства, які регулюють правовідносини між сторонами під час звернення з відповідним позовом до суду, зокрема позивач просить відшкодувати завдану позивачу майнову шкоду шляхом стягнення з відповідача незаконно набутих коштів, на підставі положень ст. 1212 ЦК України, проте, між сторонами виникли договірні зобов`язання, про що позивач стверджує у своїй заяві, вказуючи на факт отримання відповідачем грошових коштів у формі завдатку та отримання відповідної розписки про їх отримання.

Ухвалою суду від 18.02.2020 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 ..

У своїх письмових поясненнях адресованих суду третя особа ОСОБА_3 зазначає, що, на момент виникнення спірних правовідносин, вона була власником легкового автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER», 1999 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, вказує, що автомобілем фактично користувався відповідач, який є її сином, з яким вони проживали в одному будинку, а з його сім`єю вели спільне господарство, відповідач керував вказаним автомобілем, оскільки ОСОБА_3 не має водійських прав та не вміє водити автомобіль, відповідач здійснював його технічне обслуговування, а вона йому довірила вчинення всіх необхідних дій та правомочностей щодо його розпорядження.

Також з приводу даних обставин вона зазначає, що наприкінці літа 2016 року вирішила відчужити вказаний автомобіль, у зв`язку з чим попросила відповідача допомоги знайти покупців на нього.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 повідомив третю особу, що до нього звернулися потенційні покупці з міста Києва, які мали придбати автомобіль, але не одразу, оскільки всіх коштів не мали, вони прибули до них додому, де сторони обговорили всі істотні умови продажу, зокрема визначили його ціну та порядок оплати, тому ОСОБА_3 попросила відповідача отримати від позивача завдаток, з метою забезпечення можливого забезпечення виконання зобов`язань у майбутньому та надати позивачу відповідну розписку про їх отримання, що відповідач і зробив, а грошові кошти отримані від позивача передав ОСОБА_3 .

Протягом наступного року після отримання завдатку позивач по справі легковий автомобіль так і не придбав, відповідач по справі неодноразово телефонував йому з даного приводу та отримав відповідь про тимчасові проблеми у покупця з здоров`ям, внаслідок чого останній просив відтермінувати угоду на невизначений термін.

Восени 2017 року ОСОБА_3 змушена була виїхати на постійне місце проживання у республіку Угорщину, у зв`язку з чим та з метою подальшого продажу автомобіля без її участі оформила на відповідача по даній справі нотаріальну довіреність на право продажу автомобіля.

У грудні 2018 року відповідач повідомив ОСОБА_3 , що відчужив автомобіль іншим особам, у зв`язку з тим, що позивач по даній справі так з ним на зв`язок не вийшов та не використав свого права на придбання автомобіля та повідомив, що змушений був продати автомобіль значно дешевше, враховуючи його вік, а також теж, що кошти від його продажу він передасть третій особі під час її чергового візиту в Україну, що він і зробив потім.

Вказує, що твердження позивача, які зазначені у позовній заяві, про безпідставність отримання відповідачем коштів в якості завдатку є безпідставними, оскільки саме вона, як власник автомобіля, уповноважила громадянина ОСОБА_2 на його продаж від її імені, фактично договірні відносини виникли нею, як власником майна, та позивачем по справі, як потенційним покупцем, внаслідок яких, фактично грошові кошти у формі завдатку, які вимагає повернути позивач, отримала саме ОСОБА_3 .

Вважає безпідставною вимогу позивача про повернення йому грошових коштів, які отримані в якості завдатку, оскільки ці кошти мали забезпечувальний характер, в якості забезпечення укладення майбутньої угоди купівлі-продажу легкового автомобіля, характер правовідносин між сторонами носить зобов`язальний характер.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак його адвокат надав суду заяву відповідно до якої просить справу розглянути за їх відсутності без виклику сторін. Позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засіданні не з`явився, однак його представник надав суду заяву відповідно до якого просить розглянути справу без його участі та відмовити у задоволені позову з підстав зазначених у письмовому відзиві.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору у судове засіданні не з`явилася, проте повідомлена про дату та час судового засідання належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, в листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 перебуваючи у місті Ужгород у гостях у знайомих та маючи на меті придбати для дружини автомобіль, познайомився з відповідачем ОСОБА_2 , який повідомив, що має намір продати автомобіль Тойота Ленд Крузер, 105.

У подальшому відповідач приїхав на даному автомобілі у місто Ужгород, після чого, оглянувши автомобіль Тойота Ленд Крузер позивач вирішив його придбати для дружини, при цьому ОСОБА_2 повідомив позивачу що є власником автомобіля.

20.11.2016 року позивач передав на прохання відповідача 2000,00 (дві тисячі Доларів США) у формі завдатку для забезпечення майбутнього договору купівлі-продажу, на підтвердження чого ОСОБА_2 надав позивачу власноручно написану розписку про отримання відповідних коштів.

Після повернення у місто Київ, за місцем постійного проживання позивача, обговорюючи деталі майбутнього оформлення купівлі-продажу автомобіля відповідач передав позивачу за допомогою месенджера Вайбер фотографію автомобіля з державним реєстраційним знаком НОМЕР_1 , а також фото свідоцтва про державну реєстрацію автомобіля серія НОМЕР_2 , який був виданий на ім`я ОСОБА_3 .

Позивач спочатку не звернув увагу на ту обставину, що власником автомобіля є інша особа, а коли позивач спробував з`ясувати інші обставини, відповідач перестав відповідати на його телефонні дзвінки.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 з метою заволодіння його грошовими коштами ввів в оману позивача, вказавши, що він є власником автомобіля, при цьому зазначає, що відповідач не міг особисто продати автомобіль та отримати кошти у формі завдатку, він також не показував, не зазначав про наявність у відповідача довіреності на право здійснення таких дій.

На думку позивача, про мету незаконного заволодіння майном також свідчить той факт, що ОСОБА_2 , демонструючи бажання продати автомобіль, перестав спілкуватися з позивачем, а автомобіль був проданий третім особам тільки у грудні 2018 року, тобто через два роки після досягнення домовленості між сторонами про його продаж відповідачем позивачу.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є - автомобіль .

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовну вимогу, а саме: стягнення коштів та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимогу за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом..

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

З огляду на твердження позивача щодо придбання ним автомобіля, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні правовідносини.

Той факт, що відповідач на момент отримання від позивача завдатку у розмірі 2000 доларів США не був фактичним власником автомобіля, не є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов`язальних правовідносин.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі №6-100цс15, а також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 308/13503/16-ц.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли саме договірні відносини, які виключають можливість застосування правового механізму повернення коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Що стосується тверджень позивача, що відповідач безпідставно отримав грошові кошти, то вказані твердження спростовуються, наявними в матеріалах справи, поясненнями третьої особи ОСОБА_3 .

З урахуванням вищенаведеного, позов задоволенню не підлягає.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мазуркевич Микола Антонович до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про стягнення шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено 23.11.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк