Справа № 161/5330/20 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1123/20 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Департамент соціальної політики Луцької міської ради, про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась із вказаним позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Департамент соціальної політики Луцької міської ради.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є інвалідом 1 групи, як член сім`ї померлого військовослужбовця отримує пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та має право на виплату разової грошової допомоги до 5 травня у 2017 2019 роках на підставі ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі п"яти мінімальних пенсій за віком. Зазначена допомога була їй виплачена у 2017 році в розмірі 600 грн, у 2018 році в розмірі 630 грн та у 2019 році в розмірі 840 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, якою визначався розмір допомоги на відповідний рік, що приймалася з урахуванням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач вказувала, що оскільки виплата разової грошової допомоги здійснювалася у розмірі, визначеному урядом, а норма закону, яка визначала повноваження Кабінету Міністрів України встановлювати розмір такої допомоги є неконституційною, тому вважає, що внаслідок цього їй завдано шкоди у вигляді недонарахованої у повному розмірі разової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 року, сума якої за розрахунком позивача становить 18515 грн. Вважає, що право на відшкодування матеріальної шкоди у такому випадку виникає на підставі статті 152 Конституції України та за загальним правилом, закріпленим статтями 1173-1175 Цивільного кодексу України, відповідальність держави настає незалежно від вини посадових осіб (органів). Неконституційність закону є підставою для застосування до держави наслідків, передбачених статтею 1175 Цивільного кодексу України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України апеляційну скаргу заперечила та просила у її задоволенні відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до Положення про Державну казначейську службу України служба забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевого бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ними обліковуються. Казначейство є юридичною особою, але воно не несе відповідальності за дії державних органів, а самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин. Вказує, що жодним чином діями відповідача не порушено прав та інтересів ОСОБА_1 казначейство не вступало з позивачем у жодні правовідносини та не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Суд першої інстанції це врахував зазначене та прийшов до вірного висновку про відмову у позові. Оскільки доводи апелянта є безпідставними, а тому просить рішення суду залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи не з`явилися. Департамент соціальної політики Луцької міської ради направив письмове клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Отже, з урахуванням вимог статті 223, 372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе проводити судове засідання без учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виплата позивачу щорічної допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами Кабінету Міністрів України, в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства. Суд також дійшов правильного висновку про те, що Державна казначейська служба України, виконуючи свої повноваження, не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача, її прав та охоронюваних законом інтересів не порушувала, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є правильним.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 48 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 статті 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно з п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є членом сім`ї померлого військовослужбовця та має право на пільги, передбачені ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 7 зворот, 8).

З довідки від 11 березня 2020 року №11.8-33/47/2020 вбачається, що Департаментом соціальної політики Луцької міської ради ОСОБА_1 виплачено щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у таких розмірах: за 2017 рік - 600 грн.; за 2018 рік 630 грн.; за 2019 рік - 840 грн. (а.с. 9).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 15 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту визначено особи, на яких поширюється чинність цього Закону (стаття 10), із встановленням їм пільг.

Законом України від 25 грудня 1998 року №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №367-XIV) статтю 15 Закону №3551-XII доповнено частиною такого змісту: особам, на яких поширюється чинність цього Закону, щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога в розмірі 5-ти мінімальних пенсій за віком.

Надалі пунктом 20 розділу ІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» норму статті 15 Закону №367-XIV викладено у новій редакції, за змістом якої разова грошова допомога членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, до 5 травня виплачується щорічно у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Однак рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту Закону про Державний бюджет України) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Разом з тим, Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26 (далі - Закон №79-VIII), яким установлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» , здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад .

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: членам сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни: 600 грн.

Аналогічний порядок визначений постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» .

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків,коли вони пом"якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Норми статей 1173, 1174 ЦК України, як вказано вище, є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії , бездіяльність органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність майнової шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (протиправною поведінкою) і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона зазнала матеріальної шкоди в обсязі недоплаченої щорічної разової грошової допомоги, що заподіяна їй протиправними діями держави.

Втім, позивачем згідно із вищенаведеними вимогами процесуального закону не доведено належними, допустимими і достовірними доказами в розумінні ч. 1, 2 ст. 77, ст. 79, 80 ЦПК України обставин, на підставі яких можна встановити неправомірність дій відповідача.

Зокрема, неправомірність дій Державної казначейської служби України не доведена, з огляду на наступне.

При вирішенні спору суд враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій, крім іншого, зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (Положення №215), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Тобто, Державна казначейська служба України є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 вказаного вище Положення №215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Як вбачається, Казначейство, виконуючи свої повноваження, не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало.

Нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги до 5 травня, встановленої Законом №3551-XII, здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення) відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначеного Кабінетом Міністрів України, а ті розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах.

Так, стаття 6 Конституції України визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до суду із позовом про визнання неправомірними дій/рішень Департаменту соціального захисту населення, зобов`язання виплатити недоплачену суму грошової допомоги.

В статті 6 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод задекларовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відтак, у даній цивільній справі не встановлено складу делікту, а саме складової факту неправомірності дій Державної казначейської служби України з обмеження щорічної грошової допомоги, а також заподіяння позивачу майнової шкоди протиправними діями саме відповідача, і як наслідок відсутність причинного зв`язку.

Проаналізувавши наведені вище правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виплати позивачу щорічно допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами Кабінету Міністрів України, в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства. У межах даного спору не встановлено необґрунтованість дій відповідача щодо невиплати спірної суми щомісячної грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутні.

Оскільки спірні правовідносини не підпадають під дію ст.1175 ЦК України, так як ця норма права підлягає застосуванню у разі визнання незаконним і скасування нормативно-правового акту, а у даному випадку визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у визначеній частині, а спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий, тому позовні вимоги про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, не підлягають задоволенню на підставі ч.3 ст.152 Конституції України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, які можна визнати підставою для його скасування чи зміни.

Суд розглянув позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши усі докази у справі, правильно застосував законодавство, що регулює спірні правовідносини, та ухвалив законне рішення.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції за наслідком апеляційного перегляду не встановлено.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що підстави для зміни чи скасування рішення відсутні.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді