КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року місто Київ

справа №755/9590/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року про відмову у задоволенні скарги, постановлену під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимофєєвої Ольги Геннадіївни та зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи: стягувач: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П., в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П., яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №55733871 по примусовому виконанню виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 05 лютого 2019 року;

закінчити виконавче провадження №55733871 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання рішення суду в повному обсязі відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 05 лютого 2018 року;

зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження №55733871 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання рішення суду в повному обсязі відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва №755/12339/17 від 05 лютого 2018 року;

визнати протиправною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П., яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №57356572 по примусовому виконанню виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 01 червня 2018 року;

закінчити виконавче провадження №57356572 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання рішення суду в повному обсязі відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 01 червня 2018 року;

зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження №57356572 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання рішення суду в повному обсязі відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 01 червня 2018 року.

В мотивування вимог посилався на те, що 05 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_1 повернути малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 .

Вказував, що 06 лютого 2018 року державним виконавцем Броварського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області Турчиною О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55733871.

Зазначав, що 01 червня 2018 року Дніпровський районний суд міста Києва повторно видав виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_1 повернути малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 .

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Броварського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області Лопатинською Н.О. відкрито виконавче провадження №57356572.

Заявник посилався на те, що 05 червня 2019 року він привіз свого сина ОСОБА_3 на територію ТК «Аркадія», з метою зустрічі його з матір`ю ОСОБА_2 та їх подальшого спільного відпочинку.

Вказував, що він залишив сина разом з ОСОБА_2 біля контактного зоопарку «Лямур», але в подальшому між матір`ю та сином виник конфлікт, в результаті якого мати завдала своєму сину тілесні ушкодження.

У зв`язку з наведеним всі учасники конфлікту були доставлені до Дарницького управління поліції ГУ НП міста Києві, куди також прибули державні виконавці і представник органу опіки та піклування в присутності яких відбулось фактичне виконання в повному обсязі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року про передання ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 .

Зазначав, що впродовж проведення виконавчих дій він добровільно передав дитину його матері ОСОБА_2 , що підтверджується відеозаписом виконавчих дій, однак дитина категорично відмовилась їхати з матір`ю, що також підтверджується відеозаписом.

Зауважував, що за результатами виконавчих дій заступник начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Перепелиця А.В. склав акт від 05 червня 2019 року про фактичне виконання рішення суду.

Посилався на те, що 06 червня 2019 року його представник звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із повним виконанням рішення суду, однак 12 червня 2019 року його представник отримала відповідь начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П., якою було відмовлено у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.

Вказував, що інформація, яка міститься у відповіді не відповідає дійсним обставинам справи та повністю спростовується змістом акту державного виконавця від 05 червня 2019 року про фактичне виконання рішення суду, відеозаписом виконавчих дій, а також копією повідомлення представника боржника щодо неможливості участі у виконавчих діях від 06 червня 2019 року.

Вважає, що начальник відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П. у порушення вимог п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, а продовжив здійснювати дії щодо виконання рішення суду, яке було добровільно виконане в повному обсязі, що суперечить чинному законодавству.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року у порядку ч.3 ст.450 ЦПК України залучено до участі у справі замість начальника Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П. - начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимофєєву О.Г.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року про відмову в задоволенні його скарги на дії/бездіяльність державного виконавця, яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №55733871 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його скаргу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що виконання вимог виконавчого документа не є повним виконанням рішення суду, що суперечить закону та може призвести до правового нігілізму.

Вказував, що він в повній відповідності до вимог виконавчого документа передав малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 в присутності державного виконавця, представника органу опіки та піклування, психолога, що свідчить про виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року про повернення дитини.

Зазначав, що після складення акту про фактичне виконання рішення суду від 05 червня 2019 року державний виконавець повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження, однак грубо ігноруючи вимоги чинного законодавства, державний виконавець не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження після добровільного виконання ОСОБА_1 вимог виконавчого документа, а продовжив вчиняти виконавчі дії, чим порушує права, як ОСОБА_1 , так і малолітнього ОСОБА_3 .

Посилався на те, що висновки суду що виконання рішення суду не мало реального характеру суперечать матеріалам справи, згідно яких вбачається, що він неодноразово вчиняв реальні дії щодо виконання рішення суду.

Вказував, що Київський апеляційний суд під час розгляду справи №755/12339/17 встановив факт добровільного передання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_2 , що є виконанням вимог виконавчого листа, а отже і виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року, однак, суд першої інстанції ігнорує висновки суду апеляційної інстанції, вважаючи що вони не мають преюдиційного значення.

Зазначав, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог та фактично роз`яснив судове рішення, хоча учасники процесу не звертались до суду з відповідною заявою.

Вказував, що з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції роз`яснив порядок виконання рішення про відібрання дитини, який відрізняється від порядку виконання рішення про повернення дитини, що може свідчити про упереджене відношення судді щодо розгляду даної скарги.

18 листопада 2020 року від представника стягувача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки її постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники стягувача у судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та заінтересована особа Служба у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року визнано незаконним утримання ОСОБА_1 на території України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено повернути малолітнього ОСОБА_3 на територію Королівства Іспанія.

Зобов'язано ОСОБА_1 передати малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 .

Допущено негайне виконання рішення в частині повернення дитини ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2

05 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №755/12339/17 про зобов`язання ОСОБА_1 передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_2 . Допустити негайне виконання рішення суду в частині повернення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_2 .

Постановою головного державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Турчиної О.С. від 06 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження №55733871 з примусового виконання виконавчого листа №755/12339/17 виданого Дніпровським районним судом міста Києва 05 лютого 2018 року.

01 червня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва повторно видано виконавчий лист №755/12339/17 про зобов`язання ОСОБА_1 передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_2 .

На підставі зазначеного виконавчого листа державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області Лопатинською Н.О. було відкрито виконавче провадження №57356572.

В подальшому виконавчі провадження №55733871 та №57356572 були передані для виконання до Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Київській області.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Київській області Клітченко О.А. від 11 травня 2019 року прийнято для виконання виконавче провадження №55733871 з примусового виконання виконавчого листа №755/12339/17 виданого 05 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва.

В ході здійснення виконавчого провадження, 05 червня 2019 року згідно наявної у Відділі інформації встановлено про тимчасове місце перебування боржника ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з акту від 05 червня 2019 року складеного заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелицею А.В., за участю понятих, в присутності практичного психолога та представника служби у справах дітей і сім`ї при виконанні виконавчого листа №755/12339/17 виданого 05 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва від 05 червня 2019 року під час проведення виконавчих дій 05 червня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 передано ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 добровільно. Дитина ОСОБА_3 відмовився йти до матері, о 21 год. 40 хв. боржник разом з дитиною сіли в транспортний засіб КІА Sportage, д.н.з. НОМЕР_1 .

У акті зазначено, що зі слів представника служби у справах дітей і сім`ї ОСОБА_1 сказав йти з мамою на що дитина виказала категоричну відмову і сказав, що буде жити з батьком. На неодноразові прохання матері йти з нею категорично відмовився, дитина почала вести себе нервово, тому представник служби у справах дітей виключно в інтересах дитини, з метою запобігання психологічної травми він був направлений до машини батька.

У акті боржник вказав, що повторно передає дитину державному виконавцю на виконання рішення суду. Звернув увагу, що дитина не бажає перебувати та проживати з матір`ю. Вважає, що він рішення виконав добровільно.

Представник стягувача зазначив у акті, що батько не відпускав дитину з-під свого фізичного та психологічного контролю і перешкоджав матері у налагодженні спілкування. Дитина передана не була, психолог не була батьком допущена до дитини. Представник служби у справах дітей прийняв рішення про зупинення дій (т.1 а.с.30-31).

06 червня 2019 року представник боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про закінчення виконавчого провадження, в якій вказувала, що 05 червня 2019 року відбулося фактичне виконання рішення суду, а тому відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» просила винести постанову про закінчення виконавчого провадження (т.1 а.с.36-37).

Листом від 11 червня 2019 року №3193 начальник відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П. повідомив представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 про відсутність законних підстав для закінчення виконавчого провадження відповідно до ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на те, що малолітній син ОСОБА_3 згідно виконавчих листів Дніпровського районного суду міста Києва не переданий його матері ОСОБА_2 та на даний час знаходиться разом з батьком ОСОБА_1 , яким в свою чергу приховується місце проживання та місцезнаходження малолітнього ОСОБА_3 , чим унеможливлюється здійснення виконавчого провадження (т.1 а.с.38-40).

Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що акт державного виконавця від 05 червня 2019 року в сукупності з відеовідтворенням подій свідчить про те, що він виконав добровільно рішення суду про зобов`язання передати дитину, а тому вважає, що начальник Відділу в порушення п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст.2 Закону).

Пунктом 1 ч.1 ст.3 вказаного Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.19 Закону боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно п.1 розділу 2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до п.8 розділу І Інструкції акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події.

У п.10 розділу ІХ зазначеної Інструкції визначено, що у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Відповідно до п.9 ч.1, ч.2 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Зі змісту рішення суду та виданого на його виконання виконавчого листа вбачається, що саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок виконати рішення шляхом передачі малолітнього ОСОБА_1 його матері ОСОБА_2 і наведене передбачає активні дії з боку боржника.

Як вбачається зі змісту акту від 05 червня 2019 року, складеного заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелицею А.В. під час вчинення виконавчих дій за адресою - АДРЕСА_1 з виконання виконавчого документу №755/12339/17 виданого 05 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва передача малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 не відбулася, оскільки ОСОБА_3 відмовився йти до матері та представник служби у справах дітей виключно в інтересах дитини, з метою запобігання психологічної травми направив дитину до машини батька.

Вказаний акт не містить даних, що боржником ОСОБА_1 фактично виконано в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року, яким зобов`язано ОСОБА_1 передати малолітнього сина ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 не виконано.

А відтак, відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження №55733871 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною скаргою, зокрема просив:

визнати протиправною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П., яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №55733871 по примусовому виконанню виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 05 лютого 2019 року;

зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження №55733871 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання рішення суду в повному обсязі відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва №755/12339/17 від 05 лютого 2018 року;

визнати протиправною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області Шевченко С.П., яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження №57356572 по примусовому виконанню виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 01 червня 2018 року;

зобов`язати начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження №57356572 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання рішення суду в повному обсязі відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва №755/12339/17 від 01 червня 2018 року.

Згідно з положеннями ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Порядок проведення перевірок законності виконавчого провадження передбачений Розділом XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до положень п.1 Розділу XII вказаної Інструкції перевірити законність виконавчого провадження мають право зокрема начальник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

Згідно з ст.ст.1, 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців».

Відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження №55733871 перебуває на виконанні у заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В., при цьому ОСОБА_1 звертається до суду зі скаргою на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Київській області.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги скарги заявлені до особи, яка не має повноважень у виконавчому провадженні на винесення постанов про закінчення виконавчого провадження, відповідно і бездіяльність цієї особи щодо не винесення такої постанови не може бути протиправною, адже начальник відділу зазначеними повноваженнями щодо виконавчого провадження, яке не перебуває у його виконанні не наділений.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

На підставі повно та всебічно встановлених обставинах справи, досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тимофєєвої О.Г. та зобов`язання вчинити дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції що виконання рішення суду не мало реального характеру суперечать матеріалам справи, згідно яких вбачається, що він неодноразово вчиняв реальні дії щодо виконання рішення суду колегія суддів відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів фактичного виконання ОСОБА_1 в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом №755/12339/17 виданим 05 лютого 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва апелянтом не надано.

Посилання апелянта на те, що він в повній відповідності до вимог виконавчого документа передав малолітнього ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 в присутності державного виконавця, представника органу опіки та піклування, психолога, що свідчить про виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року про повернення дитини спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи.

Доводи апелянта про те, що Київський апеляційний суд під час розгляду справи №755/12339/17 встановив факт добровільного передання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_2 , що є виконанням вимог виконавчого листа, а отже і виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в даному випадку постанова апеляційної інстанції від 19 лютого 2020 року преюдиційного значення для даної справи не має.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: