Єдиний унікальний номер судової справи 484/1964/20
Номер провадження 22-ц/812/1891/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 18 вересня 2020 року, під головуванням судді Маржиної Т.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди землі, повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості по орендній платі, інфляційних втрат та трьох процентів річних

УСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди землі, повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості по орендній платі, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок загальною площею 5.48 га, які розташовані в межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастрові номери :01:000:0319, :02:000:0045, які вона успадкувала після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані земельні ділянки перебували у користуванні відповідача відповідно до договору оренди землі від 01 листопада 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років, зі сплатою щорічної орендної плати.

Позивач повідомила відповідача про те, що вона є спадкоємцем померлого орендодавця, однак відповідач, знаючи про те, що до неї перейшли усі права та обов`язки за зазначеним вище договором, умови цього договору не виконує, орендну плату систематично не сплачує.

Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просила розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Кумарівській сільській раді 13 лютого 2007 року за №8, та зобов`язати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0319 та :02:000:0045, загальною площею 5.48 га, які розташовані в межах території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання-передачі. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В подальшому позивач збільшила позовні вимоги та просила також стягнути на її користь з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» заборгованість по орендній платі в сумі 10 963 грн. 35 коп., 3% річних в розмірі 523 грн. 54 коп., відсотки з урахування встановленого індексу інфляції в розмірі 4 222 грн. 08 коп., а всього 15 708 грн. 97 коп.

Представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надав до суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що відповідач зареєструвала право власності на земельні ділянки 10 лютого 2020 року, а орендна плата, згідно умов договору оренди землі сплачується орендарем до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі. За такого, позивач звернулася у червні 2020 року за захистом права щодо отримання орендної плати, яке не було порушене відповідачем.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 вересня 2020 року позов задоволено.

Розірвано договір оренди землі, укладений 01 листопада 2005 року між ОСОБА_2 , права та обов`язки якої за вказаним договором перейшли до ОСОБА_1 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13 лютого 2007 року за № 18.

Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких», повернути земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5.48 га з кадастровими номерами :01:000:0319, :02:000:0045, які розташовані в межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області власнику ОСОБА_1 , в належному агротехнічному стані відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі за 2017-2019 роки в сумі 10 963 грн. 35 коп., 3 % річних 523 грн. 54 коп., відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції 4 222 грн. 08 коп., а всього 15 708 грн. 97 коп.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 , на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 2 522 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем систематично не сплачувалась орендна плата, що є істотним порушенням умов зазначеного договору та є підставою для його розірвання, а відповідно і стягнення заборгованості по орендній платі за таким договором.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Крім того, відповідач зазначав, що Велика Палата Верховного Суду висловила свою правову позицію у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №233/3676/19 щодо стабільності становища в орендних відносинах, яка в силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права, а саме: Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не погоджується з доводами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що положення п.2.3 договору оренди паю передбачає лише право на переукладення договору оренди землі, оскільки відповідно до ч.2 Розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» не вбачається, що переукладення договору оренди землі є правом, а не обов`язком. Ця норма є імперативною щодо продовження дії договору оренди і передбачає необхідність згоди сторін для зміни інших умов договору.

Таким чином, на переконання відповідача, саме позивач за даних обставин діяла недобросовісно, а саме скориставшись тим, що набула право власності на спірні земельні ділянки, звернулася до суду з позовом про розірвання спірного договору оренди землі у зв`язку з нібито систематичною несплатою їй орендної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача вважала доводи скарги безпідставними, а рішення районного суду законним та обґрунтованим.

При цьому зазначала, що наданням довідки про нарахування орендної плати за 2017-2019 роки та її невиплату, відповідач підтверджує факт систематичного невиконання взятих на себе зобов`язань по договору оренди землі.

Позивач також вказувала, що договір оренди укладено ще в 2005 році і предметом цього договору є не земельна частка (пай), а земельні ділянки, тому посилання на позицію Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №233/3676/19 щодо переукладання договорів оренди земельних часток (паїв) є недоречним.

Сторони повідомлені про дату та час розгляду справи відповідно до вимог цивільного законодавства, проте в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, з огляду на те, що участь у розгляді справи є правом сторони, та відповідно до ч.2 ст.272 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами без участі сторін.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведена відсутність його вини у порушенні зобов`язання щодо виплати орендної плати за договором оренди землі за період починаючи з 2017 року по 2019 рік включно. Відповідач також не надав жодного доказу на підтвердження факту спроби сплатити орендну плату та факту ухилення позивача від отримання такої плати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14,18,20 Закону України, в редакції, яка діяла на час укладення договору).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п.6 ч.1 ст.3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).

Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

З матеріалів справи убачається, що 01 листопада 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у простій письмовій формі укладено договір оренди землі, зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за №18, за умовами якого ОСОБА_2 надала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку загальним розміром 5.48 га., яка складається з двох земельних ділянок з кадастровим номером :01:000:0319 та з кадастровим номером :02:000:0045. Строк дії договору становить 50 років (а.с.45-50).

Відповідно до п.9 укладеного договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця.

Пунктом 10 договору передбачено, що обчислення орендної плати за землю здійснюється без урахування індексу інфляції.

Пунктом 11 договору оренди землі встановлено, що орендна плата вноситься щорічно до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендні платі.

Пунктом 38 укладеного договору оренди землі передбачено, що його дія припиняється шляхом розірвання: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також інших підстав, визначених законом.

За весь час дії обумовленого договору, названі умови сторонами не переглядались і не доповнювалися (протилежного в апеляційній інстанції не встановлено).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 грудня 2019 року визнано за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 5.48 га, кадастрові номери :01:000:0319 та кадастровим номером :02:000:0045, що розташовані в межах території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Кумарі Первомайського району Миколаївської області (а.с.7-8).

Відповідно до довідки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» від 08 липня 2020 року за вищевказаним договором оренди землі за 2017 рік нараховано орендну плату у розмірі 4 539 грн. 69 коп., з якої мало бути утримано: ПДФО 817 грн. 14 коп., ВС 68 грн. 10 коп., до виплати 3 654 грн. 45 коп. такі ж самі нарахування і за 2018 та 2019 роки (а.с.51).

Невиплату орендної плати за користування землею за вказаним договором ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не спростувало.

Право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати передбачено ст.24 Закону України «Про оренду землі».

Аналогічні положення закріплено й умовами спірного договору оренди землі.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-146цс12, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №527/570/17-ц та від 14 листопада 2018 року у справі №484/301/18.

Так, зокрема у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №484/301/18 Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість.

У пункті 10.1. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №912/1385/17 зазначено, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення ч.2 ст. 651 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 (провадження №61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не виплачувало з 2017 року своєчасно та систематично орендну плату за земельні ділянки, на підставі укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договору оренду землі від 01 листопада 2005 року, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди землі у зв`язку із порушенням товариством його умов. Також, оскільки договір оренди землі підлягає розірванню, то земельні ділянки, що були передані відповідачу на виконання умов цього договору підлягають поверненню власнику землі, тобто позивачу.

При цьому, слід зазначити, що сплата орендної плати є істотною умовою договору оренди, а орендар не отримав того, на що він розраховував. Разом з тим, сам факт систематичного порушення умов договору оренди землі щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умовами взаємно погодженого договору передбачено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язано щороку до 20 грудня виплачувати позивачу орендну плату.

Орендодавець, яким є позивач, за положеннями ст.24 Закону України «Про оренду землі» має лише право на своєчасне отримання орендної плати.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (ст.611 ЦК України).

Також, виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт несплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» орендної плати за спірним договором та наявність заборгованості по орендній платі, а відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов`язань за договором оренди землі щодо нарахування та виплати орендної плати за період з 2017 року по 2019 рік включно. За такого, суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає також стягненню орендна плата за три останні роки (2017-2019 роки), а також 3 % річних та інфляційні втрати (розрахунок та розмір стягнутих судом сум, відповідачем не оспорюється).

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що зазначені позивачем порушення з боку орендаря в частині невиплати орендної плати, допущені за період з 2017-2019 роки, не можуть слугувати підставою для розірвання договору оренди землі за вимогою спадкоємця, оскільки останній набув право власності на земельні ділянки лише у лютому 2020 року та вказане виключає наявність систематичного порушення умов договору, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, позивач є такою, що прийняла спадщину і спадкове майно належить їй, і саме з часу прийняття спадщини у неї виникає право на отримання орендної плати, оскільки до неї перейшли всі права та обов`язки спадкодавця за цим договором оренди землі.

Після оформлення спадщини, у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» з вимогою про виплату їй орендної плати за минулі роки.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позивач діяла не добросовісно, а скориставшись тим, що набула право власності на спірні земельні ділянки лише 10 лютого 2020 року та звернулася до суду з позовом про розірвання спірного договору оренди землі у зв`язку із нібито систематичною несплатою їй орендної плати, є безпідставними, оскільки пов`язані з неправильним тлумачення відповідачем норм цивільного законодавства.

Також, безпідставними є посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №233/3676/19 щодо стабільності становища в орендних відносинах, оскільки в зазначеній справі розглядалися питання чи є виділ земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) підставою для припинення (розірвання) договору її оренди. За такого, на думку колегії суддів, посилання відповідача на те, що висновки районного суду щодо розірвання договору оренди землі протирічать зазначеній правовій позиції Верховного Суду, є помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На думку колегії суддів, оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 02 грудня 2020 року