ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року

м. Черкаси

справа № 712/1524/20

провадження № 22-ц/821/1762/20

категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Капітал»;

представник відповідача адвокат Літвінова Дар`я Валеріївна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Капітал» про захист прав споживачів та визнання припиненим кредитного договору, у складі: головуючого судді Пироженка С.А., дата складання повного тексту рішення 04 вересня 2020 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «АК «Капітал» про захист прав споживача фінансових послуг та про визнання припиненим кредитного договору.

Позовні вимоги мотивував тим, що 20 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ВАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Капітал», укладено договір про надання споживчого кредиту № 16, за умовами якого позивач отримав від Банка споживчий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 52000 доларів США, у тимчасове користування строком до 19 квітня 2012 року на умовах забезпеченості, повернення, платності, цільового характеру використання.

В забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та Банком було укладено договір іпотеки нерухомого майна № 16-І від 20 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бережною Н.В. за № 828 від 20 квітня 2007 року. Предметом іпотеки виступає квартира за адресою АДРЕСА_1 .

17 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Донецької області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ПАТ «АКБ «Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Підставою для скасування заочного рішення та відмови в задоволенні позовних вимог є пропущення Банком строку позовної давності до позовних вимог. Вказане рішення набрало законної сили та не оскаржувалося сторонами по справі.

Вважає, що 20 квітня 2012 року сплив строк користування кредитними коштами за договором про надання споживчого кредиту від 20 квітня 2007 року, внаслідок чого кредитний договір припинив свою дію, оскільки взаємні права та обов`язки сторін припинилися, фактично припинилася дія кредитного договору, а разом з ним зобов`язання сторін, протягом його дії.

У зв`язку з вищевикладеним просив суд визнати порушеними його права як споживача, згідно п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнати договір про надання споживчого кредиту № 16, укладений 20 квітня 2007 року між позивачем та Банком, та зобов`язання за ним, припиненими 20 квітня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року задоволено частково.

Визнано Договір про надання споживчого кредиту № 16 укладений 20 квітня 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Капітал» та ОСОБА_1 припиненим з 20 квітня 2012 року.

Рішення суду мотивоване тим, що судом встановлено, що позивач не здійснив повне погашення заборгованості по кредитному договору, а Банк продовжує в зв`язку з цим здійснювати відповідні нарахування відсотків та штрафних санкцій по договору.

Суд прийшов до висновку, що оскільки строк повернення кредиту сплив ще 19 квітня 2012 року, тому позовна вимога про визнання договору кредиту припиненим з 20 квітня 2012 року, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд не погодився з вимогою позивача про припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку зі спливом строків позовної давності, оскільки після спливу строку кредитування у Банку було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги банку про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Отже, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині припинення зобов`язань по кредитному договору, оскільки позивач не виконав належним чином в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, а сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язань, яка визначена законом.

Суд також відмовив в задоволенні позовної вимоги щодо визнання порушеними права позивача як споживача, згідно п. 5 ч. 1ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки такі вимоги не забезпечать ефективного захисту його порушеного права. Останні вже в повній мірі відновлені за рахунок визнання кредитного договору припиненим з 20 квітня 2012 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, подав до Черкаського апеляційного суду скаргу, в якій просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до Банку про визнання споживчого кредиту № 16 укладеного 20 квітня 2007 року між ПАТ «АКБ «Капітал» та ОСОБА_1 .

Винести нове рішення, яким визнати припиненим 20 квітня 2012 року зобов`язання за Договором про надання споживчого кредиту № 16 укладеного 20 квітня 2007 року між сторонами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, в частині припинення зобов`язання за кредитним договором, посилався на сплив строку користування кредитними коштами за кредитним договором, внаслідок чого, кредитний договір припинив свою дію, оскільки взаємні права та обов`язки сторін припинилися, фактично припинилася дія кредитного договору, а разом з ним, зобов`язання сторін, що існували протягом його дії.

Крім того, кредитор звертався до суду із позовними вимогами до позичальника щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто права кредитора в частині забезпечення права на судовий захист вже реалізовані ним належним чином.

Крім того, суд першої інстанції відступив від правової позиції Верховного Суду , що викладена у Постанові від 19.09.2018 року по справі № 752/11447/16-ц, допустив порушення норм процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ПАТ «АКБ «Капітал», зазначено, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними й такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Твердження позивача, що у зв`язку з припиненням Договору надання споживчого кредиту № 16 від 20 квітня 2007 року зобов`язання за ним теж припиняються, є хибними та необґрунтованими.

Відповідно до п. 6.7 Кредитного договору № 16 від 20.04.2007 року, строк дії Кредитного договору встановлюється з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому.

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору (п. 33 Постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року).

Вказує, що відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як закінчення строку дії договору.

Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.

Таким чином, з урахуванням умов Кредитного договору, чинного законодавства, судової практики та наявності невиконаних позивачем зобов`язань за даним договором, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення договірного зобов`язання.

Разом з тим, позивач жодного разу не заперечував факту невиконання зобов`язань за кредитним договором, а напроти, усіма можливими засобами намагається уникнути відповідальності.

Просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Капітал», укладено договір про надання споживчого кредиту № 16, за умовами якого позивач отримав від відповідача споживчий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 52 000 доларів США, у тимчасове користування строком по 19 квітня 2012 року на умовах забезпеченості, повернення, платності, цільового характеру використання.

В забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та Банком було укладено договір іпотеки нерухомого майна № 16-І від 20 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бережною Н.В. за № 828 від 20 квітня 2007 року. Предметом іпотеки виступає квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 березня 2016 року було задоволено позов ПАТ «АКБ «Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 42 859,23 долари США та судовий збір в розмірі 15 875 грн. 07 коп.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року вказане рішення суду скасовано. У задоволенні позову ПАТ «АКБ «Капітал» відмовлено. Зокрема, вказаним рішенням було встановлено, що Банком було пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки строк повернення кредиту відповідно до договору - 19 квітня 2012 року, відповідно строк позовної давності у три роки сплив у квітні 2015 року, а з позовом до суду Банк звернувся у лютому 2016 року, тобто після спливу позовної давності.

Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили та сторонами не оскаржувалося.

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Звертаючись до суду позивач просив визнати кредитний договір та зобов`язання за ним припиненими з 20 квітня 2012 року у зв`язку з закінченням строку повернення кредиту, а також у зв`язку із закінченням строків позовної давності за вимогами щодо виконання зобов`язань за даним Кредитним договором.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Встановлено, 20 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Капітал», укладено договір про надання споживчого кредиту № 16.

В п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту визначено, що Банк надав позичальнику споживчий кредит строком з 20 квітня 2007 року до 19 квітня 2012 року.

Пунктом 4.4.2. Договору визначено, що позичальник зобов`язаний забезпечити повернення отриманих коштів кредитних коштів не пізніше строку закінчення даного договору.

Отже, згідно умов кредитного договору сторони врегулювали питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, та не оспорюється сторонами по справі, що ОСОБА_1 не здійснив повне погашення заборгованості по кредитному договору, а Банк продовжує у зв`язку з цим здійснювати відповідні нарахування відсотків та штрафних санкцій по договору.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що оскільки строк повернення кредиту сплив 19 квітня 2012 року, а тому позовна вимога про визнання договору кредиту припиненим з 20 квітня 2012 року є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Що стосується вимоги про припинення зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до п. 6.7 кредитного договору, строк дії Кредитного договору встановлюється з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Колегія суддів приходить до висновку, що закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі 444/9519/12.

Доводи апелянта що сплив позовної давної є підставою для припинення зобов`язання по вищевказаному кредитному договору, є безпідставними виходячи з наступного.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року № 61-33028св18.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність підстав для задоволення позову в частині припинення зобов`язань по кредитному договору, оскільки ОСОБА_1 не виконав належним чином своїх зобов`язань за укладеним Кредитним договором, а сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язань, яка визначена законом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Капітал» про захист прав споживачів та визнання припиненим кредитного договору залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

Л.В. Нерушак