ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/793/20 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 травня 2020 року (головуючий суддя Ромазан В.В., дата виготовлення рішення не вказана) у справі № 607/25954/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович, державне підприємство "Сетам", Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання права власності, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., державне підприємство «СЕТАМ», Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання права власності, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування держаної реєстрації права власності.

В обгрунтування позову зазначила, що 22.10.2015 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (на даний час - ДП «СЕТАМ») проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належало боржнику - ОСОБА_3 , а саме нежитлового приміщення площею 135,4 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 . Переможцем зазначених торгів визнано її, а тому нею проведено повний розрахунок за придбане майно, про що їй були видано державним виконавцем Акти про проведення електронних торгів. Після скасування арештів на придбане майно, вона мала намір зареєструвати своє право власності, однак при здійсненні дій, пов`язаних із реєстрацією права власності на вказане майно 08.11.2018 року дізналася від нотаріуса, що приміщення, яке було придбане нею на торгах, 09 лютого 2016 року продано колишнім боржником ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4 , договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського і о нотаріального округу Жовніром Іваном Теодоровичем.

Посилаючись на те. що оспорюваний договір порушує публічний порядок, (ст. 228 ЦК України), на момент відчуження зазначеного приміщення, ОСОБА_3 було достовірно відомо, що його майно реалізовано з торгів, так як ним 21.01.2016 року було подано позов до Тернопільського міськрайонного суду про визнання електронних торгів недійсними, вона. як особа, яка придбала спірне майно та оплатила його вартість, не може зареєструвати своє право власності та відповідно отримати свідоцтво про придбання майна з публічних торгів, позивачка просила її вимоги задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення АДРЕСА_2 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т., зареєстрований в реєстрі за номером 401, а також запис про його державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на зазначений об`єкт нерухомості.

Стягнуто із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1409 (одну тисячу чотириста дев`ять) грн. 60 коп. сплаченого нею судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, у рівних частках, тобто по 704 (сімсот чотири) грн. 80 копійок, з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визнання договору купівлі продажу недійсним не являється достатньою підставою, щоб скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у державного реєстратора, оскільки відповідно до абз.3, п.3. ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тобто обов`язковою умовою при наявності рішення суду про визнання недійсним договору купівлі продажу є зазначення суддею законного власника. В такому разі реєстратор одразу реєструє приміщення на нового власника. Відмовивши в задоволенні вимоги, щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, суд тим самим залишив за Відповідачем право користування майном.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позову в повному обсязі. Зазначив, що позивач не є стороною оспорюваного нею договору купівлі-продажу а тому позбавлена можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК Украни. На момент укладання договору купівлі - продажу від 09.02.2016 р. він надав правовстановлюючі документи на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 площею 135,4кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 , тому не було жодних сумнівів із приводу власника майна. Укладення договору купівлі-продажу, що є предметом спору, не суперечить ні ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства, і в жодному разі аж ніяк не може суперечити як інтересам держави і суспільства, так і його моральним засадам.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2015 року ОСОБА_2 внесла на рахунок ДП «Інформаційний центр» гарантійний внесок в розмірі 62498 грн. за допуск на участь в торгах, що підтверджується квитанцією №44109309 від 21.10.2015 року.

22 жовтня 2015 року державним підприємством «Інформаційний центр» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належить боржнику - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Тернопільської міської ради за №1519 від 14 вересня 2011 року, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 листопада 2011 року, а саме нежитлове приміщенняАДРЕСА_2, площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів №125408 переможцем торгів є позивач - ОСОБА_2

18 листопада 2015 року, 15 лютого 2016 року державним виконавцем другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції складено акти про проведення електронних торгів, згідно яких вбачається, що ОСОБА_2 є переможцем торгів та нею внесено кошти за лот № 100253 в розмірі 1 484 337 грн.

Як вбачається із оглянутих в судовому засіданні квитанцій наданих представником позивача, ОСОБА_2 на рахунок державної виконавчої служби було внесено за придбане спірне майно на електронних торгах, наступні кошти:

-від 05.11.2015 року на суму 28 000 грн.; від 23.10.2015 року на суму 120 000 грн.; від 03.11.2015 року на суму 148 000 грн; від 03.11.2015 року на суму 148 000 грн.; від 27.10.2015 року на суму 148000 грн.; від 26.10.2015 року на суму 148 000 грн.; від 26.10.2015 року на суму 148 000 грн.; від 04.11.2015 року на суму 148 000 грн.; від 23.10.2015 року на суму 148 000 грн.; від 04.11.2015 року на суму 149 000 грн.; від 26.10.2015 року на суму 149337 грн.; від 28.10.2015 року на суму 149 000 грн., від 23.10.2015 року на суму 15624,60 грн., а всього на суму 1 646 961 грн.

07 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до начальника відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції та начальника відділу ДВС Підволочиського районного управління юстиції про зняття арешту з нежитлового приміщенняАДРЕСА_2 , площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

09 лютого 2016 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) було укладено нотаріально-посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. договір купівлі-продажу нежилого приміщення магазину промислових товарів, відповідно якого Продавець продав, а Покупець купив нежитлове приміщення АДРЕСА_2 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 815 000 грн.

Як вбачається із пункту 7 зазначеного спірного договору, продавець стверджує покупцеві та повідомляє усім заінтересованим особам, що нерухомість, що є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, в ренту або як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом0 не перебуває, прав щодо відчужуваної нерухомості у третіх осіб, а також будь-яких інших обтяжень не має.

Згідно із матеріалів надісланих суду приватним нотаріусом Жовніром І.Т. вбачається, що підставою для укладення спірного договору були свідоцтво про право власності на нерухоме майно на спірне приміщення, видане виконкомом Тернопільської міської ради 09.11.2011 року, у якому власником зазначено ОСОБА_3 , копія інвентаризаційної справи спірного приміщення, висновок №01-126/03.01-22 від 02.02.2016 року Департаменту культури, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації відповідно до якого останній не заперечив можливість відчуження нежитлового приміщення пам`ятника архітектури загальною площею 135,4 кв.м по АДРЕСА_2 . Також на момент укладення спірного договору згідно Інформаційної довідки № 52846311 від 09.02.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлового приміщення АДРЕСА_2 заборон на його відчуження не було.

08 листопада 2018 року позивач звернулась до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право власності на спірне майно, однак у зв`язку із існуванням спірного договору купівлі-продажу нежилого приміщення їй було відмовлено у вчиненні дії, про що свідчить постанова.

Відповідно до Інформаційної довідки від 13 листопада 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення АДРЕСА_2 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зазначене приміщення належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.І.

Також, як вбачається із ухвали Тернопільського міськрайонного суду у справі №607/13563/16-к від 05.03.2019 року по розгляду кримінального провадження №0001758 від 20 травня 2016 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, яка набрала законної сили «… ОСОБА_3 , будучи особою, якій ввірено на зберігання нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 (предмет іпотеки) визначений договором наступної іпотеки (майнової поруки) №РМ- SMEE00/055/2008 від 01 серпня 2008 року, не виконавши умови даного договору, в частині сплати грошових коштів за кредитним договором № СМ-8МЕЕ00/061/2008 від 01 серпня 2008 року, не отримавши від іпотекодержателя письмового повідомлення про повну сплату всіх боргових зобов`язань за кредитним договором або про припинення договору наступної іпотеки, діючи з прямим умислом, незаконно відчужив іпотечне майно, шляхом підписання договору купівлі-продажу із ОСОБА_4 , зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., під № 401, внаслідок чого ОСОБА_4 зареєстрував право власності на дане приміщення за № 01.… Обвинувачений ОСОБА_3 , визнавши свою винність у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, підтримав клопотання захисника про звільнення його від кримінальної відповідальності. При цьому, вказав, що наслідки закриття кримінального провадження йому зрозумілі…». Відтак, зазначеною ухвалою, ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 388 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та кримінальне провадження №0001758 закрито.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладенням спірного договору купівлі-продажу відповідачами було порушено публічний порядок, внаслідок чого порушено права позивача, правочин вважається таким, що укладений відповідачем ОСОБА_3 всупереч принципу добросовісності, умисно, з метою недопущення виконання рішення суду про стягнення із нього кредитної заборгованості, через реалізацію майна, що перебувало в іпотеці, порушивши тим самим права позивача на законне сподівання на можливість володіння та користування цим майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

За приписами статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.

Саме на цьому принципі базується доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка виходить з римської максими - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС України у справі №372/1927/17 від 19 лютого 2020 року.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України (правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним). Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами.

Відповідно до ч.1 ст. 52 , ч.1 ст. 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Порядок реалізації спірного нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_2 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на момент його реалізації було врегульовано Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 16.04.2014 року №656/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2014 року за №427/25204 (надалі Порядок реалізації майна).

Пунктом 1, 2 розділу 2 зазначеного Порядку реалізації майна передбачено, що реалізація майна здійснюється шляхом проведення організатором електронних торгів. Передача майна на реалізацію здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 58 Закону України «Про виконавче провадження». Пунктом 4 розділу 5 зазначеного Порядку реалізації майна, передбачено, що переможцем електронних торгів визнається учасник, від якого на момент завершення електронних торгів надійшла найвища цінова пропозиція. Якщо один із учасників запропонував придбати майно за стартовою ціною і пропозицій щодо купівлі майна від інших учасників не надійшло, майно продається за стартовою ціною. Розділ 6 зазначеного Порядку реалізації майна регламентує оформлення результатів електронних торгів, відповідно до якого, після закінчення електронних торгів на Веб-сайті відображаються відомості про завершення електронних торгів. Система автоматично формує та розміщує на Веб-сайті протокол електронних торгів по лоту у день проведення таких електронних торгів або не пізніше наступного робочого дня. Пунктами 1, 4, 8 розділу 7 зазначеного Порядку реалізації майна, встановлено, що на підставі копії протоколу переможець електронних торгів протягом десяти банківських днів з дня підписання протоколу здійснює розрахунки за придбане на електронних торгах майно. Після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів та копій документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені електронні торги або акт про реалізацію предмету іпотеки і затверджує його у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Не пізніше наступного робочого дня з дня затвердження акта про проведені електронні торги, державний виконавець виносить постанову про зняття арешту з майна. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги.

Вищезазначено, що переможцем електронних торгів по реалізації нерухомого майна - нежитлового приміщення АДРЕСА_2 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які було проведено 22.10.2015 року є позивач, що підтверджено протоколом №125408 проведення електронних торгів та виданими їй державним виконавцем актами про проведення електронних торгів від 18 листопада 2015 року та від 15.02.2016 року, якою було внесено усю суму за придбане нею майно. Зазначені акти є підставою для видачі позивачу нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

З врахуванням встановлених обставин у справі, зокрема що відповідачу ОСОБА_3 було відомо про реалізацію спірного майна на електронних торгах, він незаконно відчуживши майно ОСОБА_4 без згоди іпотекодавця, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 388 ч.1 КК України, суд першої інстанції правильно визнав недійсним оспорюваний правочин та запис про його державну реєстрацію.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 не отримала свідоцтво про придбання спірного майна з прилюдних торгів, не зареєструвавши права власності на нього у встановленому порядку, як цього вимагає Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, чинного на той час, її вимога про витребування майна шляхом віндикації є необгрунтована, віндикація не може бути застосована до виниклих правовідносин; ОСОБА_2 було відмовлено нотаріусом у реєстрації права власності на спірне майно із підстав існування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 09 лютого 2016 року спірного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, при цьому позивачкою не доведено, що її дії були достатні для набуття нею права власності на спірне майно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду щодо відмови у задоволенні цих позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. ст. 387, 388 ЦК України предметом доказування становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 183/7765/15 (провадження № 61-18542св19) зроблено висновок, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 752/22080/16 (провадження № 61-12256св19), відповідно до якого спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, відмова у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності відповідає вимогам закону.

Доводи в апеляційній скарзі висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність постановленого у справі рішення.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно з"ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 травня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді