Постанова

Іменем України

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 760/9974/18

провадження № 61-5248св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач (за первісним та зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

треті особи (за зустрічним позовом) - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмоленко Оксани Олександрівни на постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахова О. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, з урахуванням подальших уточнень, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з метою усунення перешкод у користуванні квартирою, що належить ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2018 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

Крім позивача, у квартирі зареєстровані колишні її власники - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 , які зобов`язувались знятись з реєстрації після укладення договору купівлі-продажу квартири.

До дня звернення з позовною заявою зобов`язання відповідачі не виконали.

Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі позбавляє її можливості вільно користуватись та розпоряджатись житлом. Крім того, вимушена нести додаткові витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку зареєстрованих у квартирі осіб.

Таким чином, відповідачі не мають жодних правових підстав для користування спірним житловим приміщенням з моменту його відчуження позивачу за договором купівлі-продажу, а відтак мають бути визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням з подальшим виселенням.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ПН КМНО Чигрін А. О., Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,60 кв. м, з яких житлова площа - 41,90 кв. м, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 27 лютого 2018 року, посвідченого ПН КМНО Чигріним А. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 12595.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтував тим, що 29 жовтня 2003 року батьком та бабусею позивача за зустрічним позовом за спільні кошти була придбана спірна квартира, ОСОБА_2 проживає в вищевказаній квартирі з моменту її купівлі, а з 07 червня 2005 року зареєстрований за адресою її місцезнаходження.

22 травня 2013 року між позивачем за зустрічним позовом та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 .

Таким чином, станом на 2013 рік у спірній квартирі проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

У період з 2014 року по 2015 рік ОСОБА_3 проходив службу в зоні АТО, де отримав контузію і у 2018 році був визнаний непридатним для подальшого проходження військової служби. У кінці 2017 році ОСОБА_3 зник у невідомому напрямку.

ОСОБА_2 зазначає, що має гарні стосунки зі своїм батьком, проходив з ним військову службу в зоні АТО в одній бригаді. Останній не заперечував проти вселення в спірну квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , іншого житла ні позивач за зустрічним позовом, ні його родина не мають.

Уклавши оспорюваний правочин, ОСОБА_3 порушив права малолітньої дитини - ОСОБА_4 , оскільки навмисно приховав факт її проживання у квартирі та обмежив її право на користування житлом. Крім того, останній не отримав дозвіл органу опіки та піклування.

Договір купівлі-продажу від 27 лютого 2018 року містить ознаки фіктивності, а саме ціна договору не відповідає дійсній ринковій вартості нерухомого майна, укладання оспорюваного договору без придбання іншого житла та не виконання продавцем умови договору щодо звільнення житла від належних йому речей.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року задоволено первісний позов.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ПН КМНО Чигрін А. О., Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, а тому твердження позивача про порушення її прав, як власника є обґрунтованим.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено з підстав недоведеності позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_2 , - задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року в частині задоволення первісного позову та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 - скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову в цій частині.

В іншій частині рішення - залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні зустрічного позову дійшов правильного висновку щодо недоведеності позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав його фіктивності.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру свідчить про припинення права користування даним нерухомим майном членів родини останнього.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні первісного позову та приймаючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову виходив з того, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки позивач за первісним позовом придбаваючи житло, знала про проживання в ньому ОСОБА_2 - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який іншого житла немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмоленко О. О. звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, в якій просила, скасувати оскаржуване судове рішення в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо задоволення первісного позову та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржуються.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Тривалий строк користування позивачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

23 квітня 2020 року справа № 760/9974/18 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець передає у власність, а покупець приймає квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.3. вищевказаного договору, квартира що відчужується, належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець П. А. 29 жовтня 2003 року за реєстровим № 6226. Тобто, власником спірної квартири був лише ОСОБА_3

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2

22 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4

ОСОБА_2 з 07 червня 2005 року, ОСОБА_3 з 18 листопада 2003 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що на час укладення оскаржуваного договору, у квартирі, що є предметом спору були зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в свою чергу ОСОБА_4 була зареєстрована після вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки житлової трикімнатної квартири під АДРЕСА_4 ринкова вартість об`єкта оцінки складає 1 403 134 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша, друга статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 статті 405 ЦК України закріплено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Указаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19).

Апеляційний суд, врахувавши позовні вимоги ОСОБА_1 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , придбаваючи майно, знала про проживання в ньому ОСОБА_2 - члена сім`ї колишнього власника житла, який іншого житла немає та набув право на мирне володіння майном, однак не з`ясувала чи відмовляється останній від свого права користування жилим приміщенням, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Доводи касаційної скарги про не застосування судом апеляційної інстанції постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18), однак при вирішенні даного спору судом апеляційної інстанції застосовано норми права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц).

Враховуючи викладене, апеляційним судом правильно застосовано до спірних правовідносин правову позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, яка була прийнята після постанови, яка на думку заявника, підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки обставини справи судом апеляційної інстанції були встановлені в достатньому для ухвалення рішення у справі обсязі, немає необхідності для встановлення нових обставин, збирання нових або здійснення переоцінки доказів, то колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмоленко О. О. та залишити оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням без змін.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції у силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржуються, тому Верховним Судом не переглядаються.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмоленко Оксани Олександрівни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська