Єдиний унікальний номер 236/2291/20
Номер провадження 22-ц/804/3469/20
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати та компенсації, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 вересня 2020 року (головуючий у суді 1 інстанції Сердюк Н.В.),

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2020 року ОСОБА_1 подала позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Товариства в якому виклала вимоги про стягнення заробітної плати з березня по липень 2017 року в розмірі 15 679,12грн. В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах з Товариством по 17 липня 2017 року, про що має відповідний запис у трудовій книжці, та у вказаний період виконувала роботу згідно своїх посадових обов`язків і була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, однак в день звільнення роботодавець не виплатив заробітну платню що належала працівнику. Також з огляду на порушення строків виплати заробітної плати працівник просила захистити її право на компенсацію втрати частини доходів і стягнути з Товариства компенсацію в загальному розмірі 3 694,81грн.

У відзиві на позов від 10 вересня 2020 року /а.с.66-67/ представник Товариства зазначає, що за першу половину березня 2017 року ОСОБА_1 нарахований аванс в сумі 1 541,26грн, який виплачено, що підтверджено касовим ордером від 07 вересня 2017 року. Згідно відзиву, за період з березня по липень 2017 року інша заборгованість із заробітної плати у позивача відсутня, так як нарахування заробітної плати за березень (другу половину березня) липень 2017 року Товариством не здійснювалось через відсутність первинних документів, а надані позивачем докази виготовлені на непідконтрольній українській владі території.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_1 заробітну плату з квітня по липень 2017 року в розмірі 11 739,22грн та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 2 540,99грн та вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач просила змінити рішення та стягнути заробітну плату за березень 2017 року і компенсувати втрату частини доходів через порушення строків її виплати.

Доводи апеляційної скарги зводились до невідповідності обставинам справи висновків суду про виплату працівнику заробітної плати за березень 2017 року, в обґрунтування скарги заявник посилалася на відсутність доказів.

Також заявник стверджувала про те, що судом помилково враховано звіт Додаток 4, на підставі якого формуються індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) який не містить даних про виплату ОСОБА_1 заробітної плати за березень 2017 року.

На час розгляду справи відзив не надійшов.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Товариством до 17 липня 2017 року та була звільнена у зв`язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України /копія трудової книжки а.с.12-15, наказ про припинення трудового договору № 3746/ДН-ОС а.с.16/.

Наказом № 236-ДНД від 17 березня 2017 року на Товаристві встановлено початок простою з 20 березня 2017 року /а.с.106-107/.

Товариство у період часу з березня 2017 року по липень 2017 року продовжувало діяльність та робітник ОСОБА_1 працювала агентом комерційним виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», якій нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року розмір якої склав: за березень 3 939,90грн (при 96 відпрацьованих годинах та 48 годинах простою); за квітень 142,76грн (при 8 годинах простою); за травень 528,60грн (при 30 годинах простою); за червень 0,00грн (при 158 годинах простою); за липень 11 067,86грн, з яких, компенсація за невикористану відпустку 1 376,24грн, 4 644,81грн та вихідна допомога 4820,61грн /розрахунки заробітної плати за березень-липень 2017 року а.с.18-22,/.

За змістом довідки про доходи Товариства від 21 січня 2020 року ОСОБА_1 агент комерційний виробничого підрозділу «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» за березень 2017 року була нарахована заробітна плата в розмірі 1938,24грн за фактичну кількість відпрацьованих годин 70; утримано 396,98грн та до видачі визначено 1 541,25грн /а.с.66/.

Видатковий касовий ордер № 1664 від 07 вересня 2017 року містить інформацію про те, що ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила отримання депонованої заробітної плати від Товариства за першу половину березня 2017 року в загальному розмірі 1 541,26грн /а.с.67/.

У той же час, страхувальник Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надав в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до яких за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року для нарахування пенсії брався 31 трудовий день, який включено в страховий стаж та вказано розмір заробітної плати в сумі 3939,90грн;

за звітній період з квітня по липень жодних відомостей страхувальником не внесено /довідка ПФУ за формою ОК-5 а.с.35/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача з 20 березня 2017 року /а.с.68-100/.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив із того, що працівник підтвердила обставини з приводу того, що вона працювала в Товаристві в період часу з березня по липень 2017 року та мала право на виплату всіх сум що належать від Товариства в день звільнення. Визначаючи розмір невиплаченої заробітної плати суд керувався змістом наданих позивачем розрахунків заробітної плати за квітень липень 2017 року, вважав що відповідач не спростував відомостей що містилися у відповідних розрахунках та не мав сумнівів щодо правильності вказаних в розрахунках сум. Також з урахуванням сум заборгованості вважав обґрунтованим право працівника на компенсацію втрати частини грошових доходів через порушення термінів виплати заробітної плати.

Та висновки суду з приводу порушення Товариством вимог статті 116 КЗпП України щодо строків розрахунку при звільненні, розміру заробітної плати за квітень липень 2017 року та сум компенсації не оскаржені сторонами та не можуть бути предметом перевірки в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, згідно висновків суду позивачем належними та допустимими доказами не підтверджені позовні вимоги про стягнення заробітної плати за березень 2017 року, при цьому суд віддав перевагу з поміж інших доказів Індивідуальним відомостям про застраховану особу ОСОБА_1 за спірний період які Товариство надало до Пенсійного фонду України та вважав що внесення Товариством до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року відомостей про розмір заробітної плати в сумі 3939,90грн, що містяться в довідці за формою ОК-5 є безумовним свідченням того, що заробітна плата позивачу виплачена в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції які стали предметом апеляційного оскарження ґрунтуються на припущеннях.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Беззаперечним є та обставина що в період часу з березня 2017 року по липень 2017 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах та позивач мала правомірні і законні очікування на оплату своєї праці.

Працівник в обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що в березні 2017 року вона продовжувала виконувати роботу визначену трудовим договором та при цьому посилалася на докази, які спромоглася отримати враховуючи обставини що склалися.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

В довідці про доходи від 05 серпня 2020 року зазначено, що перед ОСОБА_1 в Товариства взагалі відсутня заборгованість станом на день звільнення, оскільки згідно Видаткового касового ордеру за березень 2017 року ОСОБА_1 повністю виплачена заробітна плата в розмірі 1541,26грн який фактично визнавався Товариством.

Однак докази надані Товариством не враховані судом першої інстанції, також суд не зважив на наявність протиріч із іншими належними та допустимими письмовими доказами, які не спростовано в ході судового розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Товариством не доведено належними та допустимими доказами відсутності заборгованості із виплати заробітної плати перед позивачем у розмірі 3 939,90грн.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування /частини 1,3 статті 77, частина 2 статті 78 ЦПК України/.

Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за березень 2017 року які Товариство надало до Пенсійного фонду України та які містяться в довідці по формі ОК-5 по своїй суті не замінюють видаткового касового ордеру про отримання працівником спірних сум чи іншого документу за змістом якого можна дійти висновку про фактичну виплату працівнику заробітної плати.

За змістом частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях /частина шоста статті 81 ЦПК України/.

Та висновки суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості Товариства по заробітній платі за березень 2017 року ґрунтуються на припущеннях з приводу того, що Товариство безумовно дотрималося чинного законодавства з приводу внесення відомостей до ПФУ і добросовісного виконання вимог законодавства з приводу черговості дій з безпосередньої виплати заробітної плати працівникам та внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо факт внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року які містяться в довідці по формі ОК-5, а встановлення обставин про виплату саме працівнику коштів в розмірі що визначений в розрахунку за березень 2017 року.

Докази наявні у справі навпаки спростовують зміст довідки по формі ОК-5 покладеної судом в основу свого рішення в частині висновків які стали предметом апеляційного оскарження.

В підтвердження таких висновків апеляційного суду свідчить також та обставина що за змістом довідки по формі ОК-5 до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року вже були внесенні Товариством відомості про розмір заробітної плати в сумі 3 939,90грн, з яких згідно Видаткового касового ордеру № 1664 частина в розмірі 1541,26грн були безпосередньо виплачені працівнику ОСОБА_1 тільки 07 вересня 2017 року.

Та безпосередньо факт виплати коштів за другу половину березня 2017 року і саме встановлення обставин щодо отримання таких коштів на підставі належних та допустимих доказів становить предмет спору що визначений заявником в позовній заяві.

У той же час, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи яким, згідно положень статті 174 ЦПК України є також відзив на позовну заяву.

Товариство у відзиві на позовну заяву фактично не заперечувало обставин з приводу того, що Товариство виплатило заробітну плату ОСОБА_1 тільки за першу половину березня 2017 року як аванс в сумі 1541,26грн, в підтвердження чого надано касовий ордер.

Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем за березень 2017 року в сумі 3 939,90грн, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що аргументи заявника апеляційної скарги щодо недостовірності наявних і наданих позивачем документів не підтверджено, оскільки відповідачем не спростовано, що письмові докази, в тому числі Розрахунок заробітної плати за березень 2017 року є неналежним доказом.

Доводи про відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат за березень 2017 року, не можуть бути підставою відмови працівнику у виплаті заробітної плати, оскільки підтверджено, що працівник виконувала покладені на неї обов`язки згідно трудового договору за що була нарахована заробітна плата, також інші виплати що підтверджено відповідними докази.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 16 січня 2018 року як визначено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце, що загальновідомо у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином не відреагував на аргументи позивача щодо достовірності та надійності наданих позивачем документальних доказів та помилково вважав, що подання відповідачем до ПФУ відомостей за звітний період з 01 березня по 31 березня 2017 року про розмір заробітної плати, які внесено до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування є належним виконанням вимог законодавства про виплату заробітної плати ОСОБА_1 в день звільнення.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставини що склалися не має практичної доступної для неї можливості для виправлення встановленого в її справі порушення щодо розміру та строків здійснення з нею розрахунків при звільненні в спосіб інший ніж шляхом судового тлумачення.

Тому рішення в частині відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3 939,90грн за вирахуванням вже сплаченого авансу не відповідає встановленим у справі фактичним обставинам та вимогам матеріального і процесуального права.

За змістом статті 34 Закону України «Про оплату праці», статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 та статті 115 КЗпП України компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Відповідно до пункту 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Оскільки ОСОБА_1 отримала 1 541,26грн заробітної плати тільки 7 вересня 2017 року, підлягає стягненню сума компенсації 61,65грн (1541,26грн*0,040(індекс інфляції за період)).

Інша сума компенсації обчислюється з суми яку відповідач мав сплатити позивачу за другу половину березня, яка становить 432,94грн (3 132,94грн-1541,26)*0,272 індекс інфляції за період).

Отже сума компенсації яка підлягає стягненню за березень 2017 року складає 494,59грн(432,94грн+61,65грн).

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог про відмову в стягненні заробітної плати за березень 2017 року, задоволення позову та стягнення заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 1 591,68грн, а також компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 494,59грн.

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить достягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 90,53грн та за подачу апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам 1 065,42грн, що разом складає 1 155,95грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 вересня 2020 року про відмову в частині вимог ОСОБА_1 в стягненні з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заробітної плати та компенсації за березень 2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати та компенсації за березень 2017 року задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 1 591 (тисяча п`ятсот дев`яносто одна), 68гривни та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 494(чотириста дев`яносто чотири),59гривни.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Держави судовий збір в розмірі 1 155,95грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2020 року.

Судді: