Постанова

Іменем України

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 539/692/17

провадження № 61-3ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - виконавчий комітет Лубенської міської ради,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - комунальне підприємство «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації»,

третя особа - приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко Ірина Вадимівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 липня 2019 року у складі судді Алтухової О. С., додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2019 року ОСОБА_4 та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року у складі колегії суддів Пилипчук Л. І., Дряниця Ю. В., Чумак О. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Лубенської міської ради,

ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко І. В., у якому просила:

- визнати недійсними дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , виданий 27 травня 2016 року виконавчим комітетом Лубенської міської ради на ім`я ОСОБА_2 та договір дарування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 0,06 га, укладений 05 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області Стромко І. В;

- визнати неправомірним і скасувати рішення Лубенської міської ради Полтавської області від 28 грудня 2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 21/50 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку А-2, гаража Б, погрібу б, літньої кухні В, вбиральні Г, огорожі №1.

Позов мотивовано тим, що позивач є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , на якого оформлено свідоцтво про право власності на будинок

по АДРЕСА_1 . Цей будинок вона та її чоловік ОСОБА_5 будували на земельній ділянці, виділеній останньому під забудову рішенням Лубенської міської ради Полтавської області від 18 листопада 1992 року. Будівництво велось з 1993 року за спільні кошти і власними силами.

10 березня 1999 року ОСОБА_5 подарував незакінчений будівництвом будинок, 58% готовності, сину ОСОБА_2 та усі обов`язки по закінченню будівництва і здачі його в експлуатацію покладались на ОСОБА_2 . Останній обов`язки по договору дарування не виконав, оскільки завершували будівництво (42%) позивач з чоловіком. У 2005 році позивач та її чоловік перейшли на постійне місце проживання до вказаного будинку, зайняли частину, яка була відведена для батьків.

У 2007 році ОСОБА_5 помер, а позивач залишилась проживати у спірному будинку, який добудувала, утримувала та сплачувала комунальні послуги.

ОСОБА_2 проживав зі своєю сім`єю за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

У 2013 році, після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 повернувся проживати у будинок по АДРЕСА_1 разом зі своїм сином.

У жовтні 2014 року позивач дізналася, що у 2006 році відповідач оформив на себе право власності на будинок в цілому.

З травня 2015 року у будинку почала проживати ОСОБА_6 , а 17 липня 2015 року позивачу перекрито доступ у будинок, чим порушено її право на житло.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2015 року за ОСОБА_1 визнано право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та вселено її у спірний будинок.

27 травня 2016 року відповідач отримав дублікат свідоцтва про право власності на будинок, а 05 червня 2016 року подарував цей будинок сторонній особі - ОСОБА_3 , в той час, коли існувала ухвала суду від 01 червня 2016 року про заборону відчуження вказаного нерухомого майна.

Позивач вважає, що договір дарування укладено з метою невиконання судового рішення про її вселення до спірного будинку і тому цей договір слід розцінювати як уявну угоду, оскільки умови цього договору не виконані й у будинку проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , виданий 27 травня 2016 року у виконавчим комітетом Лубенської міської ради на ім`я ОСОБА_2 - недійсним.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Лубенської міської ради №331 від 28 грудня 2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 .

Визнано недійсними договори дарування від 05 червня 2016 року житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, площею 0,06 га, розташованими по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області Стромко І. В.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 21/100 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-2, гаражу Б; погребу б; літньої кухні В; вбиральні Г; огорожі №1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення судів попередніх інстанцій скасовано з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

За результатами нового розгляду, рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 березня 2017 року щодо накладення арешту на домоволодіння, що належить ОСОБА_3 , який розташований в АДРЕСА_1 , та заборони ОСОБА_3 укладати будь-які угоди по відчуженню вищевказаного домоволодіння.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що 10 березня 1999 року власник ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 будинок готовністю 58%, а не частку від цього будинку, при цьому всі обов`язки по закінченню будівництва і введення його в експлуатацію згідно договору покладені на відповідача ОСОБА_2 . Тобто, дарувальник мав волевиявлення на набуття права власності своїм сином на будинок у цілому, за життя ОСОБА_7 указаний правочин жодною із сторін не оспорювався та є чинним. Доказів існування між сторонами письмових домовленостей про створення спільної сумісної власності матеріали справи не містять. Не доведеними є твердження позивача, що будівництво спірного будинку завершували вона та її покійний чоловік, тоді як наявні в матеріалах справи витяги з ЄРДР та актів вуличного комітету не стосуються предмета доказування, яким є факт будівництва 42% спірного домоволодіння. Показання допитаних у суді свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 районним судом оцінено критично, оскільки вони стосуються періоду будівництва будинку до укладення договору,а факт замовлення і оплати дверей не може бути підтвердженням добудови позивачем 42% будинку.

Оскільки ОСОБА_2 мав законне право провести реєстрацію права власності на все домоволодіння за собою та отримувати дублікати правовстановлюючих документів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що інша частина заявлених позивачем вимог задоволенню не підлягають.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх сином ОСОБА_2 існувала письмова домовленість про створення спільної власності та що будівництво спірного будинку завершила позивач з покійним чоловіком.

Позивач не спростувала презумпцію правомірності набуття відповідачем у січні 2006 року права власності на новостворений об`єкт нерухомості, яким він розпорядився на власний розсуд, подарувавши його ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 05 червня 2016 року.

Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2816 грн, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2816 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано мотиви, викладені у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у даній справі, згідно із якими, єдиною підставою скасування рішення суду першої інстанції від 18 липня 2017 року стало визнання договору дарування недійсним повністю, а не частково, а в іншій частині позовних вимог Верховний Суд фактично підтримав висновки районного суду про наявність підстав для їх задоволення.

Суди допустили однобічність у дослідженні доказів, упереджено здійснено оцінку наданих позивачем доказів, а покази свідків перекручені і спотворені судом на користь відповідача. Судами не враховано, що заявлені позивачем позовні вимоги підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , а доводи відповідача спростовані в письмових поясненнях від 04 червня 2019 року, які районний суд протиправно не прийняв, а у задоволенні клопотання про з`ясування цих обставин відмовив.

Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою наявні у матеріалах справи письмові докази, та як наслідок - неправильно встановлено фактичні обставини справи, які мають значення для її належного розгляду. Судами не враховано письмові докази, які мають суттєве значення для справи та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування, а саме: рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2015 року, від 25 січня 2016 року та від 12 серпня 2016 року, якими встановлено, що спірний будинок збудовано ОСОБА_5 і ОСОБА_1 ; акти вуличного комітету від 23 липня 2015 року, від 29 липня 2015 року, від 12 червня 2017 року, акт будинкового комітету від 19 липня 2015 року, якими підтверджено, що будинок збудовано силами і коштами батьків з 1993 року, в той час, коли проживали сім`єю з ОСОБА_2 до 2000 року.

Висновки судів про те, що ОСОБА_2 завершив будівництво спірного будинку є необґрунтованим та не підтверджуються доказами, а також спростовуються поясненнями ОСОБА_2 у судовому засіданні 22 травня 2019 року, який не зміг пояснити, які роботи по добудові будинку він виконав. З пояснень останнього вбачається, що він не має уявлення ні про будівництво, ні про добудову.

Відсутність документів про будівництво і добудову позивач обґрунтовує тим, що вони залишилися у спірному будинку, доступу до якого вона не має.

Посилаючись на положення статті 331 ЦК України заявник вважає, що судами порушено права ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , як осіб які збудували і добудували будинок. Висновки судів про відсутність підстав для визнання права власності ОСОБА_1 на часину будинку є необґрунтованими та упередженими. Договором дарування від 10 березня 1999 року за ОСОБА_13 було закріплено 58% будинку, а 42% має належати тим, хто його збудував, тобто створив це майно - ОСОБА_5 , і ОСОБА_1 . Вказані доводи залишено поза увагою судів.

Судами не враховано, що на час виникнення спірних правовідносин Закон не визначав наявність угоди між членами однієї сім`ї, як підставу для виникнення спільної сумісної власності , навпаки, відсутність такої угоди, призводила до того, що власність вважалася спільною сумісною. Тобто, суди, встановивши відсутність письмової угоди (домовленості ) між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх сином ОСОБА_2 , мали б в силу приписів частини першої статті 331 ЦК України визнати право спільної сумісної власності на новостворений будинок за ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , а не відмовляти у задоволенні позову з підстав відсутності такої угоди.

Суди дійшли помилкових висновків про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними, оскільки вказані правочини укладено і посвідчено з порушенням Закону. Крім того, вказані договори є фіктивними, уявними, не спрямовані на настання реальних правових наслідків та укладені з метою невиконання судового рішення про вселення позивача.

Заявник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно ухвалив додаткове рішення та не мав права стягувати з позивача судові витрати, понесені відповідачами при подачі апеляційної скарги у 2017 році.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив приватного нотаріусаЛубенського міського нотаріального округу Стромко І. В. на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Вказаний відзив колегія суддів не бере до уваги, оскільки він не відповідає вимогам частини четвертої статті 395 ЦПК України, оскільки не містить доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відзиви на касаційну скаргу іншими учасниками справи суду не подано

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1970 року.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 18 листопада 1992 року ОСОБА_5 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 .

01 грудня 1992 року надано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво за вказаною адресою.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 24 грудня 1997 року ОСОБА_5 дозволено продовжити строк будівництва до 24 грудня 1998 року.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 24 грудня 1998 року дозволено незакінчений будівництвом житловий будинок, що становить 58% готовності, у АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 , подарувати сину ОСОБА_2 ; всі обов`язки по закінченню будівництва та здачі його в експлуатацію покладаються на ОСОБА_2

10 березня 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Лубенської державної нотаріальної контори Афанасієвською І. В., відповідно до умов якого ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_3 . При цьому всі обов`язки по закінченню будівництва житлового будинку та здачі його в експлуатацію договором покладено виключно на ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 22 грудня 1999 року за ОСОБА_2 закріплена і залишена в приватній власності земельна ділянка, що розташована в АДРЕСА_1 .

28 грудня 2005 року рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області затверджено акт про закінчення будівництва та введення його в експлуатацію ОСОБА_2

16 січня 2006 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на спірний будинок.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 18 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення із будинку, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання, вселення в спірний будинок, визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, розташованим у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та вселено її у вказаний житловий будинок. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

05 червня 2016 року ОСОБА_2 подарував житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані у АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 .

Вказані договори дарування посвідчені 05 травня 2016 року приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області Стромко І. В.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спірні правовідносини виникли між сторонами до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року та продовжилися після набрання ним чинності.

Відповідно до чинного до 01 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно. що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1,2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»).

В інших випадках спільна власність громадян визнається частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності у разі придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Предметом доказування у даній справі є факт завершення будівництва спірного будинку, а саме здійснення будівництва на 42% за рахунок участі позивача та її покійного чоловіка їхньою працею та коштами та, як наслідок, створення спільної сумісної власності.

У справі, яка переглядається, установлено, що 10 березня 1999 року власник ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 будинок готовністю 58%, а не частку від цього будинку, при цьому всі обов`язки по закінченню будівництва і введенню його в експлуатацію згідно договору були покладені на відповідача ОСОБА_2 , тобто дарувальник мав волевиявлення на набуття права власності своїм сином на будинок в цілому. При цьому, за життя ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсність договору жодною із сторін не оспорювалася, питання про його розірвання внаслідок невиконання обов`язків ОСОБА_2 не порушувалося, правомірність цього правочину у встановленому законом порядку не спростована.

Під час розгляду справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами тих обставин, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їхнім сином ОСОБА_2 існувала домовленість про створення спільної сумісної власності.

Перевіряючи доводи позивача щодо про те, що будівництво спірного будинку завершувала вона разом з її чоловіком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, як кожного окремо, так і у їх сукупності, дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність цих обставин та відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного будинку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним і скасування дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 27 травня 2016 року виконавчим комітетом Лубенської міської ради та скасування рішення Лубенської міської ради від 28 грудня 2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 мав законне право провести реєстрацію права власності на спірне домоволодіння в цілому за собою та отримувати дублікати правовстановлюючих документів.

Так, відповідно до положень частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. За приписами норми ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно, зокрема, житлові будинки, виникає після завершення будівництва (створення майна), прийняття його в експлуатацію та держаної реєстрації.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд установив, що ОСОБА_2 завершив будівництво та рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 28 грудня 2005 року затверджено акт про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію, а 16 січня 2006 року йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно й здійснено державну реєстрацію КП «Лубенське МБТІ».

Таким чином, при набутті права власності на спірний будинок відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства, а позивачем не спростовано презумпцію правомірності набуття ним у січні 2006 року права власності на новостворений об`єкт нерухомості, яким він розпорядився на власний розсуд, подарувавши його ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 05 червня 2016 року.

Оспорюючи договір дарування спірного житла у цій справі, позивач посилалась на те, що він не спрямований на настання реальних правових наслідків, а укладений з метою невиконання судового рішення про її вселення до спірного будинку. Позивач посилалась на те, що вказаний правочин є уявною угодою, (відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили), проте її мотивування зводяться до доведення підстав недійсності цього правочину з підстав його фіктивності.

Перевіряючи вказані доводи, суди попередніх інстанцій, з урахуванням положень 202, 203, 215, 234, 235, 717 ЦК України, не встановили, що оспорюваний договір дарування мав ознаки введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивачем не доведено, що вказаний договір не був спрямований на настання реальних правових наслідків, презумпція правомірності вказаного правочину (стаття 204 ЦК України) не спростована.

Позивач посилалась на те, що вказаний правочин вчинено з метою невиконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2017 року яким її вселено до спірного будинку, проте під час розгляду справи встановлено, що вказане судове рішення виконано - позивач вселена у спірний будинок.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного у цій справі договору дарування за тих обставин, з якими позивач пов`язує недійсність цього правочину.

Посилання у касаційній скарзі на те, що згідно постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року єдиною підставою скасування рішення суду першої інстанції від 18 липня 2017 року стало визнання договору дарування недійсним повністю, а не частково, а в іншій частині позовних вимог Верховний Суд фактично підтримав висновки районного суду про наявність підстав для їх задоволення, є необґрунтованими та спростовуються змістом вказаної постанови суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, якою було скасовано попередні судові рішення у даній справі, є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, відповідно до яких, судами перевірено усі обставини на необхідність перевірки і встановлення яких звертав увагу суд касаційної інстанції.

Так, суди попередніх інстанцій встановили, що дозвіл на індивідуальне будівництво в АДРЕСА_1 , отримав ОСОБА_5 01 грудня 1992 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Проте, 10 березня 1999 року незакінчений будівництвом спірний будинок (58% готовності) забудовник подарував сину ОСОБА_2 . Позивач не аргументувала заявлені нею вимоги з посиланням на те, що таке відчуження проведено без її згоди.

Суди правильно виходили з того, що за встановлених у цій справі обставин, продовження та завершення будівництва спірного будинку, навіть за участі позивача та її чоловіка без угоди щодо створення спільної власності з новим власником - ОСОБА_2 не створює правового статусу цього будинку як спільної сумісної чи часткової власності сторін. Крім того, позивач не надала доказів, які б підтверджували конкретний обсяг понесених нею затрат на добудову та які б становили 21/50 частку спірного будинку, про право власності на яку вона заявила.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення заявлених нею позовних вимог.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Оскільки усі аргументи касаційної скарги позивача є ідентичними доводам її апеляційної скарги, а також підставам позову, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, обґрунтовані висновки щодо яких містяться в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Доводи касаційної скарги про безпідставність ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення є необґрунтованими, оскільки у даному випадку судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених під час розгляду справи, зокрема щодо сплаченого судового збору, що відповідає пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року зупинено дію додаткового рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2019 року до розгляду справи в касаційній інстанції, то відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України дія цього судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 липня 2019 року, додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію додаткового рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2019 року, зупиненого ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська