Провадження №22-ц/812/1923/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Миколаїв

Справа № 490/3805/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за скаргою

ОСОБА_1

про визнання неправомірними дій

головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління ( м. Одеса) Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену суддею Чулуп О.С. 28 жовтня 2020 року в приміщенні цього ж суду, дата складання повного тексту ухвали не зазначена,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування скарги заявник зазначала, що у Центральному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління ( м. Одеса) Міністерства юстиції на виконанні перебуває виконавче провадження №53564033 щодо примусового виконання виконавчого листа № 490/3805/16-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 3 022 499 грн. 91 коп.

7 жовтня 2020 року на її адресу надійшло повідомлення головного державного виконавця Центрального відділу ДВС Кірток А.А. щодо вартості описаного й арештованого майна згідно постанови про опис та арешт майна (коштів) від 1 червня 2020 року, а саме нежитлової будівлі, магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з однієї будівлі літ. Е, загальною площею 95,2 кв.м, торгівельного залу 69,2 кв.м та належить їй на праві власності. Вартість якої за висновком експерта складеного 18 вересня 2020 року ТОВ «ПРИВАТНА ЕКСПЕРТНА СЛУЖБА» склала 824 310 грн.

Як вказала заявник, головний державний виконавець Центрального відділу ДВС Кірток А.А. недотримався приписів ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», адже не повідомив про результати визначеної вартості чи оцінки майна не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості, крім того вона категорично не згодна із визначеною вартістю описаного й арештованого майна , яка є значно меншою від реальної ринкової вартості, а тому просила визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса), ОСОБА_3 щодо не повідомлення про результати визначення вартості, оцінки майна не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості, отримання звіту про оцінку; визнати неправомірними дії головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса), ОСОБА_3 щодо не визначення ринкової вартості, оцінки майна: нежитлової будівлі, магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , та щодо передачі на реалізацію цього майна; визнати вартість майна: нежитлової будівлі, магазину, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , складається з однієї будівлі літ. Е, загальною площею 95,2 кв.м, торгівельний зал 69,2 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 за Висновком TOB «ПРИВАТНА ЕКСПЕРТНА СЛУЖБА» від 18 вересня 2020 року такою, що не відповідає ринковій вартості.

Одночасно зі скаргою ОСОБА_1 надала суду заяву про забезпечення скарги, в якій просила суд зупинити у виконавчому провадженні № 53564033 передачу на реалізацію майна: нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 до результатів розгляду скарги або ж заборонити у виконавчому провадженні №53564033 реалізацію нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 до результатів розгляду скарги.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила ухвалу суду скасувати та задовольнити її заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував судову практику та не вжив заходів забезпечення скарги за аналогією з забезпеченням позову.

У судове засідання сторони не з`явились , про день час та місце судового засідання були повідомленні належним чином ( а.с.18-23 т.2 ), у зв`язку з чим, суд розглядав справу у відсутності сторін відповідно до правил ч.2 ст.372ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління (м. Одеса) Міністерства юстиції на виконанні перебуває виконавче провадження №53564033 щодо примусового виконання виконавчого листа № 490/3805/16-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 3 022 499 грн. 91 коп.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 оскаржуючи дії державного виконавця щодо не повідомлення її про результати визначення вартості, оцінки майна та щодо не визначення ринкової вартості оцінки майна, просила забезпечити скаргу шляхом зупинення у виконавчому провадженні № 53564033 передачу на реалізацію майна: нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 до результатів розгляду скарги або ж заборонити у виконавчому провадженні №53564033 реалізацію нежитлової будівлі, магазину за адресою: АДРЕСА_1 до результатів розгляду скарги.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статтях 149, 150 ЦПК України зазначені положення щодо порядку вирішення питання про забезпечення позову і способи забезпечення позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Разом із тим, згідно зі статтею 14 Конституції України та статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом (частина п`ята статті 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Отже, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, виходячи з того, що положення статтей 149-153 ЦПК України, які регламентують забезпечення саме позову, не можуть застосовуватися при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби (статті 447-451 ЦПК України), поданої у порядку здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили (стягнення за яким не зупинялось) і підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Доводи апеляційної скарги про те, що зупинення передачі на реалізацію арештованого майна відповідає засадам законності, диспозитивності та забезпечення права на оскарження дій та рішень державного виконавця є необґрунтованими.

Повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, зокрема повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до власного тлумачення заявником норм ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування правильної ухвали суду першої інстанції, оскільки ЦПК України не містить правової норми, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.