головуючий у суді І інстанції Підпалий В.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного підприємства "Українська правда", ОСОБА_2 , третя особа: Національна поліція України про захист честі, гідності і ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів про захист честі, гідності і ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, в якому остаточно просив з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 08 листопада 2016 року та заяви про уточнення позовних вимог від 16 травня 2017 року ухвалити рішення яким:

визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі та гідності ОСОБА_1 , 1975 р.н., інформацію поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телеканалі "ІНФОРМАЦІЯ_6" (власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ"), автором якої був ОСОБА_3 , який зокрема сказав:

" ОСОБА_1 ... має відношення до злочинів проти активістів Майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14-го року".

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі та гідності ОСОБА_1 , 1975 р.н., інформацію поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телеканалі "ІНФОРМАЦІЯ_6", власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", ОСОБА_4 , автором наступних слів:

"... як вже зараз визнав ОСОБА_7 , він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури".

Зобов`язати телеканал "ІНФОРМАЦІЯ_6", власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", в найближчому, після набрання рішення суду законної сили, випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_8", оприлюднити без будь-яких скорочень резолютивну частину рішення суду, в тій частині яка стосується безпосередньо телеканалу "ІНФОРМАЦІЯ_6", а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , або шляхом оголошення тексту рішення суду, або шляхом оприлюднення рішення суду через рухомий рядок під час випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_8".

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі та гідності ОСОБА_1 , 1975 р.н., інформацію поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" (ІНФОРМАЦІЯ_3), який належить Приватному підприємству "Українська правда", в статті ОСОБА_2 (автора статті), під заголовком "ІНФОРМАЦІЯ_4" наступного змісту:

" ОСОБА_1 скаржився, що атестаційна комісія була до нього упереджена і прийняла висновок щодо його звільнення необґрунтовано. Ми ретельно перевірили всі його скарги, прискіпливо розпитували щодо його діяльності і знання законодавства, витратили на нього купу часу і таки звільнили його трьома голосами проти одного".

"... ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь".

Зобов`язати веб-сайт "ІНФОРМАЦІЯ_5", який належить Приватному підприємству "Українська правда", та ОСОБА_2 не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили, надрукувати тим же шрифтом і на тому ж місці шпальти, де і була надрукована 03.06.2016р. на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" стаття, автором якої є ОСОБА_2 , "ІНФОРМАЦІЯ_4", резолютивну частину рішення суду яка стосується безпосередньо ОСОБА_2 та Приватного підприємства "Українська правда".

Стягнути на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 розповсюдженням недостовірної інформації про нього з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112- ТВ", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного підприємства "Українська правда", ОСОБА_2 - по 1 (одній) гривні з кожного ( т. І, а. с. 219-228).

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телевізійному каналі " ІНФОРМАЦІЯ_6", Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" (надалі - Відповідач 1 та/або ТОВ "ТРК"112-ТВ"), її ведучим ОСОБА_3 (надалі - Відповідач 2 та/або ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 (надалі - Відповідач 3 та/або ОСОБА_4 ), а також ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (надалі - Відповідач 5 та/або ОСОБА_2 ) на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" (ІНФОРМАЦІЯ_3, який належить Приватному підприємству "Українська правда" (надалі - Відповідач 4 та/або ПП "Українська правда") було розповсюджено недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 (надалі - Позивач).

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телевізійному каналі " ІНФОРМАЦІЯ_6; ведучим ОСОБА_3 було поширено наступну інформацію :

" ОСОБА_1 … мав відношення до злочинів проти активістів Майдану . Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14-го року".

В подальшому в ефірі цієї ж програми (06 червня 2016 року) вже ОСОБА_4 поширив наступну недостовірну інформацію:

"…подивилися на історію пана ОСОБА_1 і з`ясували, що ну по-перше, він не пройшов переатестацію в поліції".

"… як вже зараз визнав ОСОБА_7 , він ввів в оману стосовно цього керівництво Генеральної прокуратури".

ОСОБА_4 , в ефірі програми "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телевізійному каналі "ІНФОРМАЦІЯ_6", говорячи про позивача зробив посилання на ОСОБА_2 та на її публікацію у мережі Інтернет, а саме на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" ( ІНФОРМАЦІЯ_3, який належить ПП "Українська правда", на якому ОСОБА_2 в статті від ІНФОРМАЦІЯ_2, під заголовком "ІНФОРМАЦІЯ_4" поширила наступну недостовірну інформацію:

"17.02.2016 року Центральна апеляційна атестаційна комісія, до якої я вхожу, розглядала … апеляцію такого собі ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 скаржився, що атестаційна комісія була до нього упереджена і прийняла висновок щодо його звільнення необґрунтовано. Ми ретельно перевірили всі його скарги, прискіпливо розпитували щодо його діяльності і знання законодавства, витратили на нього купу часу і таки звільнили його трьома голосами проти одного".

"… ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громад кості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь".

Указував на те, що зазначені твердження відповідачів не тільки не відповідають дійсності, а й містять пряму вказівку на факти вчинення протиправних діянь позивачем, яких він не вчиняв. Окрім цього, враховуючи мовно-стилістичні засоби, які були використанні відповідачами, перелічені в цій позовній заяві вислови відповідачів, на думку позивача, не можуть бути визначені оціночними судженнями та не можуть вважатись як гіпербола, алегорія чи сатира, тому позивач просив суд задовольнити пред`явлені ним вимоги у повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено:

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_3 06 червня 2016 року в програмі "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телеканалі "ІНФОРМАЦІЯ_6", власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", наступного змісту: " ОСОБА_1 … мав відношення до злочинів проти активістів Майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14-го року", в частині "Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14-го року".

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в програмі "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телеканалі "ІНФОРМАЦІЯ_6", власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", наступного змісту:

"… як вже зараз визнав ОСОБА_7 , він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури".

Зобов`язати телеканал "ІНФОРМАЦІЯ_6", власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", в найближчому після набрання рішення суду законної сили випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_8", оприлюднити без будь-яких скорочень резолютивну частину рішення суду, в тій частині яка стосується безпосередньо телеканалу "ІНФОРМАЦІЯ_6", а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , або шляхом оголошення тексту рішення суду, або шляхом оприлюднення рішення суду через рухомий рядок під час випуску програми "ІНФОРМАЦІЯ_8".

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , 1975 р.н., інформацію поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" (ІНФОРМАЦІЯ_3, який належить ПП "Українська правда", в статті ОСОБА_2 , під заголовком "ІНФОРМАЦІЯ_4" наступного змісту:

"… ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь", в частині " ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь".

Зобов`язати веб-сайт "ІНФОРМАЦІЯ_5" (ІНФОРМАЦІЯ_3), який належить Приватному підприємству "Українська правда", та ОСОБА_2 не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили, надрукувати тим же шрифтом і на тому ж місці шпальти, де і була надрукована ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" стаття, автором якої є ОСОБА_2 , "ІНФОРМАЦІЯ_4", резолютивну частину рішення суду, яка стосується безпосередньо ОСОБА_2 та Приватного підприємства "Українська правда".

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" (), ОСОБА_2 , ПП "Українська правда" (), на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням адвокат Канюк Я.Ю. в інтересах позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у визнанні недостовірної та спростуванні наступної інформації: " ОСОБА_1 - просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських" та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірної та спростуванні наведеної інформації суд першої інстанції не повною мірою дослідив матеріали справи та норми матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до хибного висновку.

В обгрунтування своїх доводів зазначає, що атестування поліцейських відповідно до ст. 57 Закону України "Про національну поліцію" проводиться: для призначення на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність. ОСОБА_1 у період з 30 листопада 2015 року по 22 грудня 2015 року проходив тестування, співбесіду з членами атестаційної комісії як кандидат на посаду, тому не проходив атестацію відповідно до положень ст. 57 Закону.

Не погодилась із рішенням суду першої інстанції також ОСОБА_2 , в інтересах якої адвокатом Науменко Ю.В. подано апеляційну скаргу, у якій скаржниця просить оскаржуване рішення скасувати в частині, якою були задоволені позовні вимоги щодо усіх відповідачів та безпосередньо до неї, оскільки доводить, що інформація, яка була поширена про позивача є достовірною.

У доводах апеляційної скарги зазначає про помилковість висновків суду. Так, ОСОБА_2 не погоджується із висновком суду про те, що опублікована нею інформація є негативною та такою, що не відповідає дійсності.

Указує, що твердження "приймати участь у подіях, які мають розслідуватись/розслідуються" оскільки під час цих подій вірогідно вчинялись злочини не тотожне твердженню "приймати участь у злочині" чи "вчиняти суспільно-небезпечні діяння", "вчиняти небезпечні для суспільства дії". Суд першої інстанції, на думку ОСОБА_2 , помилково ототожнює такі твердження. Очевидним, на її думку, є те, що твердження "приймати участь в подіях, які розслідуються" є ширшим ніж "приймати участь у злочині", "вчиняти злочин", оскільки приймати участь у подіях, які є предметом розслідування можна, також, цілком добросовісно.

Таким чином указує, що твердження про "участь особи в подіях, які підлягають розслідуванню" не несе негативну окраску. Негативним при цьому є факт залучення до розслідування особи, яка приймала участь в подіях, була до них дотична (в будь-якій іпостасі - вчиняла злочинні дії, потерпала від них чи просто була свідком). Така ситуація створює потенційний конфлікт інтересів, порушує принцип змагальності кримінального процесу, нищить довіру до ефективного незаангажованого розслідування як учасників процесу, так і суспільства в цілому.

Відповідно до положень ст. 28 Закону України "Про запобігання корупції" особи, уповноважені на виконання функцій держави, зобов`язані: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

З урахуванням наведеного відповідач ОСОБА_2 зазначає, що вона цілком добросовісно в своїй публікації звертала увагу на ситуацію потенційного конфлікту інтересів, яку допустили посадові особи прокуратури і сам позивач, і на загрозу об`єктивному і неупередженому розслідуванні в зв`язку із призначенням позивача на посаду заступника керівника Департаменту спеціальних розслідувань. Тому критикувала такий підхід до розслідування і формування команди слідчих і їх керівників. А її вислів "ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь" набув негативного відтінку цілком закономірно, оскільки відображає негативне ставлення до потенційного, а то і реального конфлікту інтересів учасника подій і керівника розслідування цих подій, коли ці іпостасі співпадають в одній особі, а не через порушення презумпції невинуватості чи звинувачення позивача у вчинені злочину.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , також не погоджується із висновком суду про те, що інформація оспорюваного змісту: " ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь" є недостовірною.

В обгрунтування цих доводів зазначає, що згідно з наказом першого заступника Міністра внутрішніх справ України від 12 грудня 2013 року № 1219 для розслідування злочинів, вчинених 30 листопада 2013 року було створено слідчо-оперативну групу, до складу якої входили працівники МВС України та ГУМВС України в місті Києві. Згідно з п. 2 зазначеного наказу на Головне слідче управління МВС України покладалось забезпечення контролю за досудовим розслідуванням. У разі необхідності ГСУ мало надати практичну та методичну допомогу. Зазначений наказ було оприлюднено потерпілим ОСОБА_5 в блозі на Українській правді 28 квітня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_7.

В ході даного розслідування працівниками ГУМВС України в місті Києві і ДОТЗ МВС України здійснювався відбір та фіксація змісту інформації з телефонного номера громадського активіста Євромайдану ОСОБА_5 .

Тобто в ході розслідування злочину, вчиненого проти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було здобуто дані про вірогідну причетність керівництва і працівників МВС до вчинення злочину. При цьому на момент публікації не були встановлені всі особи з числа керівництва і працівників МВС, які були причетні до викрадення ОСОБА_5. і ОСОБА_6 , а також особи, які могли бути свідками вчинення злочину. Тобто предметом розслідування в тому числі була і є діяльність працівників МВС в період січня 2014 року і перевірка їх на причетність до вчинення злочину.

При цьому саме в період з січня 2014-го року ОСОБА_1 займав посаду заступника начальника управління з організації контролю за розслідуванням злочинів ГСУ МВС (підтверджується довідкою з переліком посад, які ОСОБА_1 , займав в МВС, наявною в матеріалах справи). Саме того ГСУ МВС, на яке згідно наказу № 1219 покладалось забезпечення контролю за досудовим розслідуванням проти учасників Євромайдану, в ході якого здійснювалось незаконне стеження та прослуховування, зокрема, щодо потерпілого ОСОБА_5 , яке (прослуховування) було використано для забезпечення вчинення злочину проти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Зазначає, що позивач приймав участь у діяльності МВС, зокрема у діяльності ГСУ МВС, у діяльності керівництва МВС. Міг бути присутнім на нарадах і заслуховуваннях, спілкувався з колегами, міг надавати, отримувати або виконувати вказівки, реалізація яких могла свідчити про наявність складу злочину в таких діях. Тобто він міг бути свідком або учасником події злочину, добросовісним, обізнаним, або ні. Але в будь-якому випадку в 2013-2014 роках приймав участь у подіях, які в 2016 році розслідував підрозділ, куди його призначили на керівну посаду. І очевидно, що його участь в цьому розслідуванні, а тим більше його керівництво розслідуванням, поставило б під сумнів незаангажованість і повноту досудового розслідування.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , також зазначає, що 30 листопада 2013 року наказомМіністра внутрішніх справ ОСОБА_8 ОСОБА_1 (копія наказу МВС №1171 від 30 листопада 2013 року про призначення службового розслідування, створення для цього комісії міститься в матеріалах справи, Додаток № 6) був включений до складу комісії, яка проводила службове розслідування щодо правомірності дій працівників міліції під час охорони громадського порядку 30 листопада 2013 року на Майдані Незалежності у місті Києві щодо учасників акції "Євромадан" в підтримку підписання угоди про асоціацію з Європейським союзом.

Даним службовим розслідуванням (копія витягу з висновку № 1/8-36,5дск від 01 лютого 2014року "Про результати службового розслідування щодо правомірності дії працівників міліції під час охорони громадського порядку 30 листопада 201З року на Майдані Незалежності у місті Києві" міститься в матеріалах справи), зокрема з пояснень ОСОБА_9 та перегляду відео і фото-матеріалів, зібраними групами документування, комісій включно із позивачем ОСОБА_1 "встановила", що 30 листопада 2013 року з наближенням працівників беркуту, частина громадян біля монументу незалежності покинула сцену. У той же час близько трьохсот осіб почали активно перешкоджати руху працівників МОП "Беркут", кидаючи в них каміння, скляні банки, пластикові предмети...

На даний момент (як і на момент підготовки висновку) було загально відомо, що жодну особу з числа протестувальників, щодо якої було складено рапорти та протоколи про адміністративне правопорушення, не притягнуто до відповідальності. Справи про адміністративні правопорушення були закриті в зв`язку із встановленням відсутності складу або події адміністративного правопорушення. Тобто ніяких хуліганських дій, ніякого порушення громадського порядку з боку протестувальників не відбувалось. Так само загально відомо на даний момент, що при затриманні протестувальникам було спричинено тілесні ушкодження.

В ході службового розслідування, не зважаючи на велику кількість відеоматеріалів (груп документування і журналістів) не було встановлено і опитано особовий склад працівників беркуту, які приймали участь у насильницьких дія і застосовували насильство до протестувальників. Не встановлено, хто саме де перебував і як переміщувався. Не було встановлено причини переслідування протестувальників правоохоронцями за межами Майдану незалежності. Не було перевірено записи перемовин по рації, не перевірено перелік позивних, не співставлено зазначені перемовини із наявними фото/відео матеріалами.

Не було опитано жодного потерпілого, не було перевірено наведені в службовому розслідуванні пояснення, які не узгоджувались із фото- відео- матеріалами.

Як зазначає відповідачка у апеляційній скарзі, на даний момент вже встановлено слідством, зазначене службове розслідування було проведено однобоко, необ`єктивно, очевидно, з єдиною метою приховати керівників, організаторів винуватців і конкретних виконавців злочинів щодо протестувальників. (На даний момент щодо зазначених осіб триває слідство, частину їх оголошено у розшук, щодо частини осіб обвинувальні акти передано до суду, триває судовий розгляд). Факт непритягнення за результатами даного розслідування жодної особи з числа правоохоронців хоча б до дисциплінарної відповідальності був поштовхом, зокрема, до посилення протестних настроїв, які зрештою призвели до людських жертв.

Мінімум двох з інших учасників даної комісії, яка проводила це службове розслідування, повідомлено про підозру і пред`явлено обвинувачення у справам Майдану, одного оголошено в розшук. То ж цілком обґрунтованим і добросовісним, на думку відповідачки, є припущення, що ОСОБА_1 міг бути свідком участі цих підозрюваних в діяльності Комісії.

Участь ОСОБА_1 у даному службовому розслідуванні, на думку відповідачки, говорить про те, що він таки був залучений в тій чи іншій ролі до подій, які на той момент розслідувались Департаментом спеціальних розслідувань. Оцінку його участі в цих подіях, наявність чи відсутність в його діях складу злочину чи іншого правопорушення - предмет досудового розслідування. Але сам факт участі в подіях, які розслідувались на той момент Департаментом спеціальний розслідуваннях, відповідачка вважає, було доведено в ході судового розгляду належними і допустимими доказами. При цьому наведені факти, підтверджені письмовими доказами, які ні сам позивач ні його представник не спростовував і не ставили під сумнів.

Тому на думку ОСОБА_2 , твердження в блозі " ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь" повністю відповідає дійсності. А протилежний висновок суду не відповідає обставинам справи, що згідно п. 3 ч. 1 ст 376 ЦПК є підставою для скасування судового рішення в цій частині.

Відповідачка вважає, що сам факт призначення ОСОБА_1 на посаду заступника керівника департаменту, який займався розслідуванням в тому числі і злочинів, вчинених проти її клієнтів, шкодив їм, оскільки це ставило під сумнів ефективність та неупередженість розслідування. І публікація зазначеної інформації в блозі була засобом захисту її клієнтів шляхом привернення уваги до ситуації, що склалася.

Також зазначає, що є адвокатом потерпілих осіб та посилається на Європейський суд з прав людини, який указує, що адвокат може захищати інтереси клієнта за допомогою ЗМІ.

До такого висновку 23 квітня 2015 року прийшла Велика палата Європейського суду з прав людини, якою було винесено рішення у справі "Моріс проти Франції" (Могісе § Fгаnсe, №29369/10).

Посадові особи повинні погодитись з тим, що вони підлягатимуть громадському контролю та критиці, особливо в ЗМІ, з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції, тієї мірою, якою це є необхідним для забезпечення прозорості та відповідального виконання їхніх обов`язків.

Відповідачка також зазначає, що позивач - на момент публікації був призначеним заступником керівника управління департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України - заступником начальника управління прокуратури Луганської області. Тобто був посадовою особою, на якого поширюється зазначений принцип.

Крім того, відповідачка звертає увагу, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Отже, розголошена інформація не відповідає зазначеним трьом вимогам, а суспільний інтерес у оприлюдненні зазначеної інформації є очевидним.

Не погодилось із рішенням суду першої інстанції також ТОВ "ТРК"112-ТВ", в інтересах якого адвокатом Лук`яновою Г.О. подано апеляційну скаргу, у якій скаржник просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи відповідачів щодо характеру оспорюваної інформації, яка відноситься до категорії оціночних суджень, та доводи щодо відсутності у даному спорі юридичного складу правопорушення, наявність якого є підставою для задоволення позовної заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено заподіяння внаслідок поширення інформації шкоди його особистим немайновим правам.

У ході розгляду справи увага суду неодноразово зверталась на ті обставини, що у передачах ефіру дослівно використані численні мовно-стилістичні засоби, які підтверджують, що зміст передач забарвлений художніми, абстрактними, неконкретизованими, особистими судженнями, фразами та зворотам, які по суті є алегорією та свідчать про художньо-публіцистичний контекст і загальний характер інформації з передач.

У цей же час, конкретна оспорювана цитата ОСОБА_3 "... ОСОБА_1 нібито мав відношення до злочинів проти активістів майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14го року" містить такі художні, абстрактні елементи - "нібито", "йому приписують", які прямо створюють загальний контекст всього висловлювання, і прямо роблять характер висловлювання саме оціночним судженням.

А фраза, ОСОБА_4 : "... як вже зараз визнав ОСОБА_7 він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури", - не містить необхідної конкретики, наявність якої дозволила б перевірити інформацію на предмет правдивості, а тому, у зв`язку із неможливістю здійснення критерію перевірки інформації на предмет істинності, ця оспорювана цитата є оціночним судженням.

Таким чином висновки суду про характер висловлювань, як тверджень про факти, єхибним, необґрунтованим, не підтверджується належними доказами, не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріально права, зокрема не застосовано норми і позиції ЄСПЛ, які підлягали застосуванню, внаслідок чого невірно вирішено спір по суті.

Представником відповідача ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу позивача, у якій вона просить у її задоволенні відмовити.

Позивачем також було подано відзив на апеляційну скаргу ТОВ "ТРК"112-ТВ", у якій позивач не погоджується з її доводами, що поширена відповідачами інформація є оціночними судженнями, просить її відхилити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Канюк Я.Ю.у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, скасувати рішення в частині відмови у визнанні недостовірної на спростуванні наступної інформації: " ОСОБА_1 - просто мент, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських". У задоволенні апеляційних скарг ТОВ "Телерадіокомпанія "112-ТВ" та ОСОБА_2 відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Науменко Ю.В. просили суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати в частині. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Представник відповідача ТОВ "Телерадіокомпанія "112-ТВ" - адвокат Лук`янова Г.О. просила суд, апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Відповідач - ОСОБА_3 чи його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, відзиву на апеляційну скаргу не надавали.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, відзиву на апеляційну скаргу не надавав.

Представник відповідача ПП "Українська правда" в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Представник третьої особи в особі Національної поліції України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ "Телерадіокомпанія "112-ТВ" підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ч. 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі програми "ІНФОРМАЦІЯ_8" на телевізійному каналі "ІНФОРМАЦІЯ_6", що належить ТОВ "ТРК"112-ТВ", її ведучим ОСОБА_3 (надалі - відповідач 2 та/або ОСОБА_3 ) було поширено наступну інформацію:

" ОСОБА_1 … мав відношення до злочинів проти активістів Майдану . Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14-го року".

В подальшому в ефірі цієї ж програми (06.06.2016р.) вже ОСОБА_4 (надалі - відповідач 3 та/або ОСОБА_4 ), поширив наступну інформацію:

"…подивилися на історію пана ОСОБА_1 і з`ясували, що ну по-перше, він не пройшов переатестацію в поліції".

"… як вже зараз визнав ОСОБА_7 , він ввів в оману стосовно цього керівництво Генеральної прокуратури".

ОСОБА_4 , в ефірі програми " ІНФОРМАЦІЯ_8 " на телевізійному каналі " ІНФОРМАЦІЯ_6", говорячи про позивача зробив посилання на ОСОБА_2 та на її публікацію у мережі Інтернет, а саме на веб-сайті " ІНФОРМАЦІЯ_5 " ( ІНФОРМАЦІЯ_3, який належить ПП "Українська правда", на якому ОСОБА_2 в статті від 03 червня 2016р., під заголовком "ІНФОРМАЦІЯ_4" поширила наступну недостовірну інформацію:

"17.02.2016 року Центральна апеляційна атестаційна комісія, до якої я вхожу, розглядала … апеляцію такого собі ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 скаржився, що атестаційна комісія була до нього упереджена і прийняла висновок щодо його звільнення необґрунтовано. Ми ретельно перевірили всі його скарги, прискіпливо розпитували щодо його діяльності і знання законодавства, витратили на нього купу часу і таки звільнили його трьома голосами проти одного".

"… ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громад кості, ні у самих поліцейських. ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь".

Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб сторонами не оспорюється.

Відповідачами є телерадіокомпанія, якій належить телевізійний канал, у ефірі програми якого було поширено інформацію про позивача, автори передачі, приватна компанія, якій належить веб-сайт, на якому було опубліковано статтю про позивача та відповідно автор опублікованої статті.

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

Як убачається із змісту позовної заяви та уточнень до неї, позивач наполягає на тому, що зазначені твердження відповідачів не тільки не відповідають дійсності, а й містять пряму вказівку на факти вчинення протиправних діянь позивачем, яких він не вчиняв. Окрім цього, враховуючи мовно-стилістичні засоби, які були використанні відповідачами, перелічені в цій позовній заяві вислови відповідачів не можуть бути визначені оціночними судженнями та не можуть вважатись як гіпербола, алегорія чи сатира. Також позивач указував, що поширена відповідачами інформація принижує його честь, гідність і ділову репутацію, тому просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Отже, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації має забезпечуватись баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Положеннями ч. 4 ст. 30 Закону України "Про інформацію" передбачено також додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів, що встановлюються законами України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", "Про телебачення і радіомовлення", "Про інформаційні агентства" та іншими.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України "Про телебачення і радіомовлення"передбачено, що відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телерадіоорганізації або автор (автори) програми та/чи передачі.

Згідно із ч. 1 ст. 64 указаного закону громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі за текстом - постанова Пленуму) роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

При цьому не є підставою для відповідальності за оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції та положенням ст. 30 Закону України "Про інформацію".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так частина перша ст. 10 Конвенції, зокрема, передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 апеляційний суд визнав їх безпідставними з урахуванням наступного.

Відмовляючи у задоволені вимог позову позивача в частині визнання недостовірної та спростуванні наступної інформації: " ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських" суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження відповідачки ОСОБА_2 , яка була членом апеляційної комісії, відомим блогером та здійснювала діяльність по донесенню до суспільства інформації по реформуванню органів Національної поліції України, та з урахуванням викладених позивачем у апеляції до апеляційної атестаційної комісії вимог, можливо й було некоректно сформульовано відповідачем у його статті в блозі, проте відповідає фактичній меті відповідачки донести до суспільства інформацію, яка викликала суспільний інтерес. Також судом першої інстанції було встановлено, що поширена відповідна інформація ґрунтується на загальновідомих даних про те, що позивач звернувся з апеляцією на рішення атестаційної комісії, в якій просив скасувати висновок Центральної атестаційної комісії Національної поліції України від 29 січня 2016 року про невідповідність його займаній посаді та звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність, за наслідком якої у задоволені позивачеві було відмовлено.

З урахуванням наведеного, такі дії відповідачки на думку суду першої інстанції, не можна визнати такими, що заподіяли шкоди особистим немайновим правам позивача.

Апеляційний суд повністю погоджується із таким висновком суду враховуючи наступне.

У доводах апеляційної скарги позивач указує, що ОСОБА_1 був звільнений зі служби в МВС 06 листопада 2015 року за скороченням штату, а не у зв`язку зі звільненням внаслідок непроходження атестації. Також зазначає, що з 30 листопада 2015 року по 22 грудня 2015 року він проходив тестування, співбесіду з членами атестаційної комісії, психофізіологічне дослідження як кандидат на посаду, тому не проходив атестацію відповідно до положень ст. 57 Закону України "Про Національну поліцію".

Однак такі доводи є безпідставними, оскільки у поширеній відповідачкою інформації: " ОСОБА_1 - не просто мєнт, що не пройшов атестацію, тобто не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських" апеляційний суд визнає твердженням лише в частині, яка стосується проходження позивачем атестації, що можна перевірити. При цьому, сам факт проходження атестації та звернення з апеляцією на рішення атестаційної комісії доведено відповідачкою та не спростовано позивачем. Отже, достовірність поширеної інформації доведено відповідачкою, яка входила до складу апеляційної комісії, що розглядала апеляцію позивача, та за клопотанням якої судом було здобуто докази, а саме результати службової перевірки щодо заявлених позивачем обставин. Указаною перевіркою підтверджено участь позивача у проходженні атестації.

Крім того, розголошена відповідачкою інформація про те, що позивач не викликає довіру ні у громадськості, ні у самих поліцейських є її оціночним судженням і при цьому добросовісним, оскільки ґрунтується безпосередньо на висновку Центральної апеляційної атестаційної комісії від 17 лютого 2016 року, який зазначено у протоколі (а.с. 154, Т.1), а саме:"низький рівень довіри до кандидата".

Однак у судовому порядку не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №188/1367/15-ц (провадження № 61-6766св18).

Задовольняючи позовні вимоги до відповідачки ОСОБА_2 про визнання недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу, поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_5" інформацію в її статті, під заголовком: "ІНФОРМАЦІЯ_4" в частині " ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь", суд першої інстанції дійшов висновку, що така інформація є недостовірною, оскільки докази зворотного матеріали справи не містять, та негативною, оскільки говорить про фактично суспільно-небезпечну діяльність позивача, створює уявлення про нього, як до особи, що вчинила суспільно - небезпечні дії проти суспільства.

З таким висновком колегія апеляційного суду погодитись не може з урахуванням наступного.

Положення ч. 3 ст. 277 ЦК України, яким було передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, - виключено на підставі Закону № 1170-VII від 27 березня 2014 року.

Тому предметом перевірки у цьому спорі є встановлення обставин: чи є поширена інформація фактичним твердженням, а відтак - є достовірною чи ні, або чи є поширена інформація оціночним судженням.

Крім того, політичні діячі та посадові особи, які обіймають політичні (публічні) посади або уповноважені на виконання функцій держави, до яких зокрема відносився позивач на час спірних подій, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у ЗМІ.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №761/37180/17 (провадження № 61-4265св19); від 03 квітня 2019 року у справі №127/24530/16-ц (провадження № 61-41071св18); від 14 лютого 2018 року у справі №646/1266/16-ц (провадження №61-661св18); від 27 березня 2019 року у справі №344/16715/15-ц (провадження № 61-13667св18).

Межа допустимої критики щодо державного службовця визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Проте фактичні твердження про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача.

Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19).

Однак, колегія апеляційного суду не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що поширена відповідачкою про позивача інформація, а саме в частині: " ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь", містить твердження про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину.

Відповідачка у доведення підстав для свого висновку наводить інформацію, яка їй відома про те, що наказом Міністра внутрішніх справ ОСОБА_8 від 30 листопада 2013 року ОСОБА_1 (копія наказу МВС №1171 від 30 листопада 2013 року про призначення службового розслідування, створення для цього комісії міститься в матеріалах справи, Додаток № 6) був включений до складу комісії, яка проводила службове розслідування щодо правомірності дій працівників міліції під час охорони громадського порядку 30 листопада 2013 року на Майдані Незалежності у місті Києві щодо учасників акції "Євромадан" в підтримку підписання угоди про асоціацію з Європейським союзом.

Також, згідно з наказом першого заступника Міністра внутрішніх справ України від 12 грудня 2013 року № 1219 для розслідування злочинів, вчинених 30 листопада 2013 року було створено слідчо-оперативну групу, до складу якої входили працівники МВС України та ГУМВС України в місті Києві. Згідно з п. 2 зазначеного наказу на Головне слідче управління МВС України покладалось забезпечення контролю за досудовим розслідуванням.

Таким чином, відповідачкою було доведено та не спростовано позивачем наявність досудового розслідування, предметом якого була перевірка законності дій працівників МВС під час виконання службових обов`язків в період з січня 2014 року.

У вказаний період з січня 2014 року ОСОБА_1 займав посаду заступника начальника управління з організації контролю за розслідуванням злочинів ГСУ МВС, на яке згідно з наказом № 1219 покладалось забезпечення контролю за досудовим розслідуванням проти учасників Євромайдану.

Зазначає, що позивач приймав участь у діяльності МВС, зокрема у діяльності ГСУ МВС, у діяльності керівництва МВС. Тому розголошуючи відповідну інформацію ОСОБА_2 ставила за мету довести до громадськості очевидність того факту, що участь позивача в цьому розслідуванні, а тим більше його керівництво розслідуванням, поставило б під сумнів незаангажованість і повноту досудового розслідування.

За таких обставин, відповідачка доводить, що цілком добросовісно в своїй публікації звертала увагу на ситуацію можливого потенційного конфлікту інтересів, який допустили посадові особи прокуратури і сам позивач, і на загрозу об`єктивному і неупередженому розслідуванні в зв`язку із призначенням позивача на посаду заступника керівника Департаменту спеціальних розслідувань. Тому критикувала такий підхід до розслідування і формування команди слідчих і їх керівників. А її вислів "ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь" відображає негативне ставлення відповідачки до потенційного, а то і реального, на її думку, конфлікту інтересів учасника подій і керівника розслідування цих подій, коли ці іпостасі співпадають в одній особі, а не через порушення презумпції невинуватості чи звинувачення позивача у вчинені злочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про помилковість висновку суду першої інстанції, щодо визнання недостовірною інформації оспорюваного змісту: " ОСОБА_1 в подіях, розслідуванням яких він тепер буде керувати, сам приймав не останню участь", оскільки в указаній інформації відсутні фактичні твердження про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину, та доведено достовірність інформації про причетність до подій, що пов`язанні із професійною діяльністю позивача.

Крім того, як вбачається із наданого відзиву до суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги відповідачка посилалася на оприлюднену потерпілим ОСОБА_5 інформацію.

Отже, мова насправді йде про оціночне судження, зроблене відповідачкою як узагальнення отриманої від ОСОБА_5 інформації (з його дозволу на розголошення адвокатської таємниці, наданого у заяві (а.с. 200, Т.2) та інформації, яка стала їй відома як члену атестаційної комісії та матеріалів службового розслідування, проведеного за її зверненням. З матеріалів справи також не випливають винятково вагомі причини, які б давали підстави для покарання її за участь у відповідному поширенні відомої їй інформації від інших осіб.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ТОВ "ТРК"112-ТВ" колегія апеляційного суду вважає їх обґрунтованими з урахуванням наступного.

Задовольняючи позов в частині заявлених до телерадіокомпанії та автора передачі ОСОБА_3 вимог суд першої інстанції вважав поширену ним інформацію "Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14го року" як таку, що є фактичним твердженням та не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення виражені у посиланні на конкретні факти про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину відносно осіб, які брали участь у масових акціях протесту в період з осені 2013 по весну 2014 року в Україні відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14-го року, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача.

При цьому у суді першої інстанції відповідачем було наголошено та перевірено судом, що оспорювана позивачем цитата ОСОБА_3 у дослівному контексті звучить як "... ОСОБА_1 нібито мав відношення до злочинів проти активістів майдану. Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14го року". Указана повна цитата в цілому контексті містить такі художні, абстрактні елементи - "нібито", "йому приписують", які відповідають загальному контексту всього висловлювання, і роблять характер висловлювання саме оціночним судженням.

Аналізуючи зміст поширеної інформації, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що вказана інформація є оціночним судженням, оскільки її автором вживаються указані мовно-стилістичні засоби, а саме - ввідні слова "нібито", "йому приписують". Тобто автор, застосувавши вказані ввідні слова, чітко виразив своє відношення до повідомлення, дав загальну оцінку цього повідомлення - він припускає певну інформацію, а не стверджує її. А, отже, поширена інформація зі змістом: "Зокрема йому приписують причетність до викрадення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в січні 14го року", - не може бути перевірена на відповідність фактичним даним.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 липня 2019 року у справі №757/29455/16-ц.

Крім того, безпосередньо цитата у частині, яку судом визнано недостовірною містить посилання на поширенні висловлювання іншої особи, зокрема ОСОБА_2 , яка також є відповідачкою у цій справі, що було встановлено у оскаржуваному рішенні.

Тому фраза, зазначена у позовних вимогах, є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача автора передачі ОСОБА_3 , його характеристики та оцінки можливим діям позивача і не носять характеру однозначного твердження.

Отже, винятково вагомі обставини, які б давали підстави для покарання його за участь у відповідному поширенні відомої йому інформації від інших осіб, а саме про те, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, - не встановлені.

Задовольняючи позов в частині вимог до телерадіокомпанії та автора передачі ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена ним інформація зі змістом: "... як вже зараз визнав ОСОБА_7 , він (мається на увазі - ОСОБА_1 ) ввів в оману стосовно цього (мається на увазі - переатестація) керівництво Генеральної прокуратури" є фактичним твердженням та не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення виражені у посиланні на конкретні факти про вчинення позивачем дії відносно керівництва Генеральної прокуратури по повідомленню неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки особи, відносно якої вчинюється обман.

При цьому, суд вважав доведеними позивачем обставини недостовірності поширеної про нього відповідної інформації з урахуванням листа Генеральної прокуратури України від 21 липня 2016 року № 23/1/1- 32773-14. У вказаному листі, зокрема зазначено, що відомості щодо надання ОСОБА_1 неправдивої інформації чи приховування її при призначенні до Генеральної прокуратури України відсутні; перед призначенням до Генеральної прокуратури України відносно ОСОБА_1 проведено спеціальну перевірку, передбачену Законом України "Про запобігання корупції", за результатами якої не виявлено інформації, що перешкоджає зайняття ним посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком; відносно ОСОБА_1 проведено перевірку, передбачену Законом України "Про очищення влади", за результатами якої встановлено, що до нього не застосовуються заборони, передбачені цим Законом.

Однак апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги товариства, що указана ОСОБА_4 інформація зі змістом: "... як вже зараз визнав ОСОБА_7 він ввів в оману стосовно цього керівництво Генеральної прокуратури", не може бути перевірена на відповідність фактичним даним, оскільки взагалі не містить конкретних фактів, є вирваною із контексту без пояснень інших обставин. Тому розголошена інформація не може бути віднесена до фактичних тверджень. Крім того, поширена інформація є оціночними судженнями автора ОСОБА_4 стосовно обставин, які були визнані іншою особою - ОСОБА_7 , про що міститься посилання в оспорюваній цитаті, що, як уже було зазначено з урахуванням аналогічних висновків Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18), не може бути підставою для покарання його за участь у відповідному поширенні відомої йому інформації від інших осіб.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тому підстав для задоволення позовних вимог в частині спростування відповідної інформації немає.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі "Ляшко проти України" (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц (провадження № 61-34549св18).

Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають "достовірну та точну" інформацію, як того вимагає журналістська етика (справи від 22 жовтня 2007 "Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France" року та від 19 червня 2003 року "Pedersen and Baadsgaard v. Denmark"). Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (справа від 26 листопада 1991 року "The Observer and The Guardian v. The United Kingdom"). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб суттєво заважали пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (справи від 23 вересня 1994 року "Jersild v. Denmark" та від 29 березня 2001 року "Thoma v. Luxembourg").

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 188/1367/15-ц (провадження № 61-6766св18).

Враховуючи наведене апеляційним судом визнано обґрунтованими та доведеними доводи апеляційних скарг щодо помилковості висновку суду першої інстанції стосовно поширення відповідачами інформації про позивача, яка є недостовірною, тому оскаржуване рішення у частині, якою були задоволені позовні вимоги до відповідачів, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені відповідних вимог.

Разом з тим, відмова у задоволенні цього позову не позбавляє права позивача захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь, зокрема передбачене ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З встановлених судом першої інстанції обставин справи та її матеріалів не випливає, що позивач намагався скористатись таким правом, чи саме таке його право було порушене відповідачами.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду, що передбачено ст. 30 Закону України "Про інформацію".

Позивач заявляв вимоги про стягнення на його користь із відповідачів моральної шкоди, у задоволені цих вимог позивачеві було відмовлено, що ним не було оскаржено до апеляційного суду. Відтак підстав для перевірки обставин про наявність підстав для стягнення моральної шкоди внаслідок поширення оціночних суджень або думок, які принижують гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права позивача у суду апеляційної інстанції немає, оскільки судом першої інстанції ці обставини визнані недоведеними, та позивачем відповідні висновки суду не оспорені.

Оскільки в цій та в іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року сторонами не оскаржено, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України відповідні висновки суду першої інстанції не були предметом апеляційної перевірки, оскільки про помилковість таких висновків не було зазначено у доводах та вимогах апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню сплачений відповідачкою ОСОБА_2 та ТОВ "Телерадіокомпанія "112-ТВ" за розгляд апеляційних скарг судовий збір відповідно у розмірі по 1 057 грн 20 коп. кожному.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", як учасник бойових дій, тому сплачений відповідачами ТОВ "Телерадіокомпанія "112-ТВ" та ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає відшкодуванню за рахунок держави згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного підприємства "Українська правда", ОСОБА_2 та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відшкодувати за рахунок держави на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "112-ТВ" () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (тисячу п`ятдесят сім) грн 20 коп.

Відшкодувати за рахунок держави на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (тисячу п`ятдесят сім) грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба