Дата документу 18.11.2020 Справа № 334/6207/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6207/19 Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/3227/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначено, що 07 листопада 2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було винесено рішення у цивільній справі №334/9720/15-ц, яким ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу матеріально-технічного постачання ВП «Дніпроенергосервіс» ПАТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» з 1 жовтня 2015 року по 7 листопада 2018 року. У рішенні суду було зазначено про необхідність його негайного виконання. Однак, відповідач не видав наказ про поновлення позивача на роботі.

16 квітня 2018 року відповідач наказом №13-к від 16.04.2018 року скасував наказ від 30 вересня 2015 року за №267-к про звільнення ОСОБА_1 та поновив останнього на посаді головного фахівця відділу із закупівель відокремленого підрозділу «ДТЕК КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОВА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО». Позивачу було сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1.10.2015 року по 7.11.2018 року у розмірі 486930,36 грн.

Невиконання відповідачем рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 7.11.2018 року щодо негайного поновлення позивача на роботі призвело до продовження вимушеного прогулу до 16.04.2019 року. Тривалість вказаного періоду складає 109 робочих днів. Загальна сума втраченого заробітку становить 626,68 грн. Х 109 = 68308,12 грн.

Просив суд зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток у розмірі 68308,12 грн. за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 68308,12 грн. за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2018 року по 16 квітня 2019 року.

Стягнуто з АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач звернувся до відповідача для поновлення його на роботі лише 17 квітня 2019 року, тобто позивач не мав на меті поновлюватися на роботі та умисно затягував з поновленням для отримання коштів від відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу матеріально-технічного постачання ВП «Дніпроенергосервіс» ПАТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» з 1 жовтня 2015 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 жовтня 2015 року по 7 листопада 2018 року в розмірі 362882,31 грн.

За приписами статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2018 року змінено, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 жовтня 2015 року по 7 листопада 2018 року в розмірі 486930,36 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Наказом №13-к від 17.04.2019 року АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2018 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 04.04.2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу матеріально-технічного постачання.

Таким чином, судом встановлено, що АТ «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» рішення суду від 07.11.2018 року, в порушення вимог ст. 235 КзПП України, було виконано лише 17.04.2019 року.

Законодавством визначений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Таким чином, виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Положеннями статті 236 КЗпП України визначено, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Враховуючи приписи статті 236 КЗпП України, доводи апеляційної скарги про те, що позивач умисно затягував з поновленням на посаді є безпідставними, оскільки обов`язок по виконанню рішення про поновлення працівника на роботі покладається на роботодавця, який після проголошення рішення повинен негайно поновити працівника.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, що є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений постановою Запорізького апеляційного суду від 4 квітня 2019 року та складає 626, 68 грн., що в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Судом першої інстанції вірно визначено період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, який становить із 7 листопада 2018 по 16 квітня 2019 року, тобто із затримкою у 111 робочих днів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: