30.11.2020 Справа № 756/7286/20
унікальний № 756/7286/20
провадження № 2/756/4532/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Луценко О. М.,

при секретарі Пляса Б.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування частини виконаного боргового зобов`язання,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 261 851,11грн. та суми судового збору. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 18.11.2013 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив у борг грошові кошти в сумі 239 700,0гривень, що еквівалентно на той момент 30 000 доларів США. Відповідно до умов договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в гривнях за наступним графіком: до 25.12.2013- сума в гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США; до 15.05.2014- суму в гривенях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 5000,00доларів США; до 15.09.2014- суму в гривенях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 10 000,00доларів США.

25.02.2014 приватним нотаріусом КМНО Косенко Л.А. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 135 565,50грн., що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США. Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві від 02.06.2014р. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса та постановою від 12.06.2014р. накладено арешт, в тому числі й на належну боржнику частку в статутному капіталі ПП « Бастіон».13.10.2016 ОСОБА_1 сплатив заборгованість, що підтверджується квитанцією №0.0.633010293.1 та закінчено виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39,ст..40 Закону України « Про виконавче провадження» в зв`язку з його виконанням, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві.

04.11.2016 приватним нотаріусом КМНО Косенко Л.А. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 383 922,00грн., що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США. Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві від 07.11.2016р. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса та постановою накладено арешт, в тому числі й на належну боржнику частку в статутному капіталі ПП « Бастіон».

Окрім того в проваджені Печерського районного суду м. Києва знаходиться справа № 757/57698/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус КМНО Косенко Л.А. про стягнення грошових коштів в розмірі 388 232,34грн. та в проваджені Оболонського районного суду м. Києва перебуває на розгляді справа позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 1094 від 18.11.2013року в розмірі 152 083,47грн.

Позивач зазначає, що договір позики №1049 від 18.11.2013року на загальну суму 239700,00гривень, що на момент передачі позики за курсом НБУ становить 30 000,00 доларів США, був укладений в період діючого з ОСОБА_2 шлюбу, який був укладений 23.01.2009р., та виключно в інтересах сімї, оскільки кошти необхідні для ведення господарства, за рахунок якого відповідач утримувала сімю.

Враховуючи те, що відповідач не здійснювала будь- яких платежів в рахунок погашення боргу за договором позики № 1049 від 18.11.2013року, не працювала весь період шлюбу, не заробляла кошти в сімю та не отримувала прибуток, не утримувала та матеріально не забезпечувала дітей подружжя, всі ці витрати ніс лише позивач, який і наразі несе витрати на погашення виниклих на час шлюбу боргів, забезпечує та утримує дітей, а відтак змушений звертатись до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив про їх задоволення, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві.

Представники відповідачки в судовому засіданні заперечували, щодо заявлених позовних вимог, просив застосувати строки позовної давності. Надаючи пояснення представник також посилався на те, що відповідачу, як дружині не було відомо, про отримання її чоловіком спірних грошових коштів та укладання договору позики.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ст.ст.15, 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 23.01.2009р. відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ в м. Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №44.

Від даного шлюбу сторони мають малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2014р. шлюб між сторонами розірвано.

18 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого останній взяв у борг грошові кошти в сумі 239 700,0гривень, що еквівалентно на той момент 30 000 доларів США.

Відповідно до п.5 договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в гривнях за наступним графіком: до 25.12.2013- сума в гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США; до 15.05.2014- суму в гривенях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 5000,00доларів США; до 15.09.2014- суму в гривенях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 10 000,00доларів США.

25.02.2014 приватним нотаріусом КМНО Косенко Л.А. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 135 565,50грн., що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США. Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві від 02.06.2014р. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса та постановою від 12.06.2014р. накладено арешт, в тому числі й на належну боржнику частку в статутному капіталі ПП « Бастіон».13.10.2016 ОСОБА_1 сплатив заборгованість, що підтверджується квитанцією №0.0.633010293.1 та закінчено виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39,ст..40 Закону України « Про виконавче провадження» в зв`язку з його виконанням, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві.

04.11.2016 приватним нотаріусом КМНО Косенко Л.А. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 383 922,00грн., що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США. Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві від 07.11.2016р. відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса та постановою накладено арешт, в тому числі й на належну боржнику частку в статутному капіталі ПП « Бастіон».

Згідно наданих ОСОБА_1 квитанцій, ним в рахунок погашення заборгованості було сплачено:20.10.2017-20000,00грн.;17.05.2018-7136,72грн.;07.06.2018-260 000,00грн., 07.06.2018-101000,00грн. та закінчено виконавче провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39,ст..40 Закону України « Про виконавче провадження» в зв`язку з його виконанням, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві.

Рішенням Києво- Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2019року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 штраф за неналежне виконання умов договору в розмірі 392 435,49грн. та три відсотки річних в розмірі 41964,55грн., а всього 434 400,04гривень.

За змістом позовних вимог позивач посилається на те, що запозичені грошові кошти були витрачені виключно в інтересах сімї, оскільки кошти необхідні для ведення господарства, за рахунок якого відповідач утримувала сім`ю.

Окрім того відповідач не здійснювала будь- яких платежів в рахунок погашення боргу за договором позики № 1049 від 18.11.2013року, не працювала весь період шлюбу, не заробляла кошти в сімю та не отримувала прибуток, не утримувала та матеріально не забезпечувала дітей подружжя, всі ці витрати ніс лише позивач, який і наразі несе витрати на погашення виниклих на час шлюбу боргів, забезпечує та утримує дітей.

На підставі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до умов, визначених в договорі позики від 18.11.2013року, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти наступним чином: до 25.12.2013- сума в гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 15000,00доларів США; до 15.05.2014- суму в гривенях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 5000,00доларів США; до 15.09.2014- суму в гривенях, що на момент повернення за курсом НБУ становить 10 000,00доларів США, однак до теперішнього часу борг повністю повернуто не було.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). При цьому, підставою для застосування позовної давності слугує відповідна заява відповідача.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Строк повернення грошових коштів за договором позики встановлений до 15.09.2014 року, позивач в свою чергу звернувся з позовною заявою в червні 2020 року.

Вирішуючи спір в даній частині позовних вимог по суті, суд виходив із того, що строком виконання позивачем зобов`язань за договором позики від 18.11.2013 року було визначено 15.09.2014 року, а відтак, саме з 16.09.2014 року почався перебіг строку позовної давності.

Суд приходить до висновку, що строк позовної давності відносно вимог позивача за договором позики, укладеного у вигляді договору позики від 18.11.2013р, відповідно до якої ОСОБА_1 взяв у борг грошові кошти в сумі 239 700,0гривень, що еквівалентно на той момент 30 000 доларів США, сплив 16.09.2017, разом з тим позов було подано до суду 22.06.2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якого просив представник відповідачки, тому суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, щодо стягнення грошових коштів та відмовляє позивачу в задоволенні даної частини позовних вимог.

При цьому суд не приймає, як доказ твердження позивача, що грошові кошти, які отримані в борг при укладенні договір позики, були використані в інтересах сім`ї, оскільки відповідачка взагалі не була обізнана, що її чоловік має боргові зобов`язання та даний договір містить підпис тільки ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року №639/7335/15-ц вказано, що тлумачення ч. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 626, ст.1046 ЦК дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

В постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16-ц вказано про правильність висновків суду апеляційної інстанції, що наявний в матеріалах справи договір позики не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання майна за одержані в борг за договором грошові кошти, не надано.

Судом встановлено, що відповідачка не була присутня при отриманні її чоловіком ОСОБА_1 від ОСОБА_3 в позику коштів, згоди на отримання її чоловіком позики не підписувала, а в даному договорі, не вказано цільового призначення коштів, тобто на які цілі була отримана позика не зафіксовано.

Досліджуючи питання про те чи були позичені кошти витрачені в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про відсутність доказів, які б достовірно підтверджували такі обставини.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що у даному спорі не підтверджено належними та достатніми доказами укладення ОСОБА_1 договору позики в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договорами коштів в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку про недоведеність виникнення у відповідачки обов`язку стосовно повернення частини коштів позичених її колишнім чоловіком за договором позики від 18.11.2013, а тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.252-255, 257, 259, 261, 267, 526, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, ЦК України, ст.65 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 15, 16, 76, 77-81, 89, 141, 247, 265, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування частини виконаного боргового зобов`язання - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи.

Суддя О.М. Луценко