Ухвала

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 729/1404/19

провадження № 61-14258ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалено попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та покладено на службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рішення судів мотивовані тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В ході розгляду справи не було встановлено та не підтверджено беззаперечними доказами, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої обов`язки відносно дітей. Існування заборгованості зі сплати аліментів та невідвідування відповідачем навчальних закладів дітей повною мірою не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Посилання ОСОБА_1 про ухилення відповідача протягом тривалого часу від надання матеріальної допомоги на утримання синів у вигляді сплати аліментів, невідвідування ним навчальних закладів та його небажання займатись вихованням, фізичним та духовним розвитком дітей, не можуть достеменно підтверджувати злісне та систематичне ухилення ОСОБА_4 від належного виконання батьківських обов`язків. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц, указавши, що існування заборгованості зі сплати аліментів та невідвідування відповідачем навчальних закладів дітей повною мірою не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Крім цього, ні сусіди, які проживають поруч з сім`єю ОСОБА_1 , ні класний керівник та директор, які підписували інформацію про відсутність участі батька дітей у їх шкільному житті, в ході розгляду справи як свідки не допитувались, відповідні клопотання стороною позивача з цього приводу не заявлялись. Отже, встановити достеменно те, що викладені у позові обставини справи відповідають дійсності, суд позбавлений можливості. Висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, наданий органом опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, на думку колегії суддів, є поверховим, і, як правильно зазначив районний суд, був складений у відсутності батька дітей та не містить будь-яких даних щодо виклику та повідомлення відповідача про розгляд питання про позбавлення його батьківських прав, міститься лише посилання, що він перебуває у розшуку. І у висновку органу опіки та піклування, і в матеріалах справи відсутні акти обстеження умов проживання дітей та їх батьків, дані про особу, що характеризують позивача та відповідача, відомості про стан здоров`я дітей та батьків, відносини між колишнім подружжям, інші належні документи, які стосуються справи, зокрема щодо (не)прихильності дітей до батька. Тому рішення органу опіки та піклування недостатньо обґрунтованим та аргументованим, оскільки воно винесене з формальних міркувань та не містить в собі посилання на достатні документи, які були предметом розгляду і на підставі яких прийнято рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав. Доводи скаржниці про ведення ОСОБА_4 аморального способу життя, про що свідчить його засудження за вчинення кримінального злочину, у зв`язку з чим останній перебуває у розшуку, також відхиляються апеляційним судом, ураховуючи те, що статті 164 СК України визначено виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, зокрема, позбавлення батьківських прав допускається в разі, якщо мати, батько засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_4 засуджений саме за вчинення умисного злочину стосовно дітей, та й сама позивачка на таку обставину, як підставу задоволення її вимог, не посилається. При ухваленні рішення в частині попередження ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, суди виходили з того, що, ураховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ОСОБА_1 23 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У листопаді 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року особа, яка подала касаційну скаргу, засобами поштового зв`язку подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставами касаційного оскарження судових рішень в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення, шляхом не дослідження зібраних у справі доказів та ігнорування клопотання про залучення свідків щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем всіма можливими способами було доведено, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей. Відповідач протягом тривалого часу не приймає участі у вихованні та розвитку дітей, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дітей, перебуває у розшуку у кримінальному провадженні, жодного разу не з`явився до суду, що доводить свідоме відношення до невиконання батьківських обов`язків. ОСОБА_1 зазначає, що нею подано усне клопотання про залучення свідків і судом було відмовлено, що не дало можливості підтримати належним чином її позовні вимоги та довести факти, що мають істотне значення, чим було порушено статтю 44 ЦПК України.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Окрім цього, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У пункті 3 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження судових рішень, не обґрунтовує, які саме фактичні обставини справи унеможливило встановлення указане, на її думку, порушення судами норм процесуального права. Вуточненій касаційній скарзі відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України за відсутності обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат