Справа № 461/9136/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/610/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача Галицької районноїадміністрації Львівської міської ради Чури Л.Б., відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2020 року, постановлене в складі головуючої судді Зубачик Н.Б, у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування розпорядження про визначення місця проживання малолітніх дітей та визначення місця проживання малолітніх дітей , -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 , в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження ГРА ЛМР №204 від 22.05.2019 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

В обґрунтування поданого позову покликалась на те, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 16.05.2019 року Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 22.05.2019 року прийнято розпорядження №204, яким визначено місце проживання її чотирьох малолітніх дітрей разом з батьком - відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане вище розпорядження є незаконним, таким, що прийняте виключно на користь батька, з огляду на наступне. На час звернення до суду відповідач ОСОБА_2 жодним чином не реалізовував свої батьківські права та не виконував батьківських обов`язків, не надавав дітям належної матеріальної допомоги, а виховання та спілкування з ними проводив виключно спілкуючись із ними по телефону та в період канікул.

Комісія під час прийняття рішення не врахувала жодним чином стану здоров`я дітей, а також того, що діти тривалий час навчалися у Львівській державній хореографічній школі, а при переїзді до м.Одеси їм доведеться змінювати начальний заклад.

Її колишній чоловік та члени комісії примусили дітей сказати, що вони хочуть проживати з батьком.

Крім того, у відповідача відсутнє власне житло в м.Одеса, а квартира, у якій він має намір зареєструвати дітей є орендованою, у котрій також проживає дружина відповідача із дітьми.

Поведінка відповідача є аморальною і він схильний вчиняти насильство у сім`ї.

Останній приховав від представників органу опіки та піклування свої реальні доходи, які є значно нижчими, адже він офіційно не працює. Крім того, працюючи таксистом, ОСОБА_2 не буде мати часу для належного виховання дітей.

Відповідач надав комісії свою характеристику з ЛКП «Цитадель-Центр» від 04.04.2019 року, в якій вказано неправдиву інформацію, оскільки останній тривалий час не проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а за адресою: АДРЕСА_3 (з 2015 року), а згодом переїхав жити до м.Одеси.

При визначенні місця проживання її дітей із батьком, орган опіки та піклування не перевірив фактичних обставин справи, зокрема належних умов проживання та розвитку дітей у квартирі відповідача, реальну участь батька у їх вихованні та належному утриманні. Просила позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Відділу «Служба у справах дітей» Галицького району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження про визначення місця проживання малолітніх дітей і визначення місця проживання малолітніх дітей - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач оскаржила таке в апеляційному порядку.

Вважає рішення незаконним, упередженим та необґрунтованим у зв`язку з тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справ, які мають значення для правильного вирішення спору. Суд прийняв формальне та шаблонне рішення на користь батька дітей ОСОБА_2 , виходячи з його інтересів. Законні інтереси дітей не забезпечуються цим рішенням. Зібрані докази, які містяться у справі, свідчать про системні зловживання з боку ОСОБА_2 і Галицької РА ЛМР, відділу «Служба у справах дітей» Галицького району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР при прийнятті спірного розпорядження.

Так Галицькій адміністрації ЛМР на протязі тривалого часу, зокрема з 28.08.2018 року, було відомо про конфліктну ситуацію щодо місця проживання їх дітей після розлучення з ОСОБА_2 , оскільки вона неодноразово зверталась з цього приводу в адміністрацію, відділ поліції, до навчального закладу ЗШ №45. Також було подано 29.08.2018 року позов до суду про відібрання і повернення дітей за попереднім місцем проживання. Також було виявлено факт, що 3-оє малолітніх дітей були зараховані до навчального закладу в м. Одесі з порушенням правил переведення між закладами освіти, внаслідок чого вона зверталась до компетентних органів та отримала відповіді з цього приводу. Діти на початку навчального 2018 року були повернуті до м. Львова. Після повернення дітей вона вкотре в усній формі домовилась з бабою і дідом (батьками відповідача ОСОБА_2 ), що вони будуть допомагати їй з вихованням і утриманням дітей, оскільки вона працює, однак її дохід та зайнятість не дозволяє у повній мірі забезпечити усі потреби її чотирьох дітей після розлучення. Діти фактично проживали з бабою і дідом, а на вихідних з нею. Після погіршення стосунків з батьками ОСОБА_2 03.04.2019 року вона змушена була звертатись через Центр надання адміністративних послуг м.Львова із заявою стосовно визначення місця проживання з нею 3-ої малолітніх дітей з причин чинення перешкод у спілкуванні з дітьми, бажанням, щоб діти навчались у ЗСШ №9, відсутністю відповідних побутових умов у діда і баби, виїздом колишнього чоловіка ОСОБА_2 до м. Одеси, де він одружився і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що ОСОБА_2 не в змозі буде, доглядати та забезпечувати усім необхідним в м. Одесі відразу восьмеро дітей, оскільки дружина ОСОБА_2 мала вже двох дітей від першого шлюбу і двоє дітей народилось у шлюбі з ОСОБА_2 .

Стверджує, що комісія порушила сталу практику, що адреса місця проживання дітей не прописується, а зазначається лише той з батьків із ким буде проживати дитина. Однак, суд не звернув жодної уваги на цю обставину.

Суд не звернув уваги і на той факт, що ОСОБА_2 шість років систематично чинив перешкоди в реєстрації дітей в квартирі по АДРЕСА_2 .

Характеристика ОСОБА_2 видана ЛКП «Цитадель-Центр» 04.04.2019 року за №196-вих. не може бути належним доказом, оскільки ОСОБА_2 тривалий час з 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 не проживав, а проживав за іншою адресою: АДРЕСА_3 , а потім взагалі переїхав проживати до м. Одеси.

Зазначає, що комісія і родина ОСОБА_7 чинила психологічний тиск на її дітей, щоб вони сказали, що хочуть мешкати у м. Одеса разом з батьком. Члени комісії поставились до неї зверхньо і упереджено, ставили некоректні запитання. Своїми діями комісія і родина ОСОБА_7 заподіяла їй та її дітям значний стрес, намагаючись усіляко вирішити свої майнові і житлові претензії. Комісія і суд повинні були взяти до уваги вікову обмеженість критичного мисленні дітей цього віку.

Окрім того, комісія не рахувала жодним чином стану здоров`я дітей, хронічних хвороб (слабкі нирки,схильність до астми, шкірні хвороби на підставі алергічних реакцій, в тому числі харчових). Психологами Львівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було встановлено високу тривожність дітей, потребу в підтримці та стабільному середовищі. Зміна звичайної обстановки може призвести до психоемоційного порушення стану дітей такого віку. В разі виїзду дітей до м. Одеси, вона повністю буде позбавлена можливості з ними бачитись, брати участь у їх вихованні. Виняткові обставини, за існування яких дітей необхідно передати для проживання з батьком і розлучити з матір`ю та рештою родини у м. Львові - відсутні. Позивач працює, не зловживає алкогольними напоями, не палить, не вживає наркотиків, не веде антисоціальний спосіб життя, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягалась.

Комісія і суд, виходячи з доказів наявності в ОСОБА_2 матеріальних можливостей забезпечення дітей, дійшли помилкового висновку, що це є достатньою самостійною підставою для визначення місця проживання дітей з батьком. Адже матеріальний аспект повинен бути нерозривно пов`язаний з духовним, оскільки лише в їх поєднанні можливий повноцінний розвиток дітей як особистостей.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, вирішивши при цьому питання розподілу судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , їх батьками є позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2

22 травня 2019 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради видано розпорядження № 204 «Про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 » з батьком. Цим розпорядженням ОСОБА_8 зобов`язано не чинити перешкод у спілкуванні та зустрічах матері ОСОБА_1 з дітьми. Саме розпорядження прийнято за заявою гр. ОСОБА_1 , враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Галицької РА ЛМР від 16 травня 2019 року (протокол № 11).

Як убачається з матеріалів справи, сторони у справі (батьки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 ) проживають окремо. Станом на день розгляду справи апеляційним судом, ОСОБА_3 , у розумінні положень статті 6 СК України не є малолітньою, а є неповнолітньою дитиною.

Предметом позову у даній справі є визнання протиправним та скасування розпорядження № 204 від 22 травня 2019 року; визначення місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 з мамою (позивачкою у справі).

Відповідно до положень статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Частиною другою цієї статті Кодексу передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За приписами частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

При цьому, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу (частина друга статті 19 ЦПК України).

У розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України рішення органу опіки та піклування щодо захисту сімейних прав є індивідуальним актом.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Згідно із статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. А згідно із частиною третьою цієї статті, вказані органи здійснюють у межах своєї компетенції соціальний захист та захист прав дітей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок).

Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину (абзац 2 пункту 3 Порядку).

Згідно із пунктом 72 Порядкудля розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19).

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду (адміністративного органу), якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 363/3907/16-ц (провадження № 61-2179св19).

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Встановивши, що орган опіки та піклування в межах власної компетенції, з дотриманням порядку вирішення питання про визначення місця проживання дітей сторін (складення відповідних актів обстеження умов проживання обох батьків, проведення бесід з обома батьками на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, заслуховування думки дітей), беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, стан їх здоров`я, вік, місце навчання, наявність фактів вчинення позивачкою домашнього насильства стосовно дітей (перегляд відеоматеріалів на засіданні органу опіки та піклування) враховуючи висновок комісії з питань захисту прав дитини, а також відсутність обставин, передбачених частиною другою та третьою статті 161 СК України, видав розпорядження згідно із яким визначив місце проживання дітей з батьком, яке відповідає якнайкращим їхнім інтересам, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оспорюваного розпорядження, адже таким не порушуються сімейні права позивачки. Протилежне позивачкою не доведено.

При цьому, судом першої інстанції вірно не взято до уваги доводи позивачки про те, що відповідач належним чином не реалізовував свої батьківські права та не виконував батьківських обов`язків, не надавав дітям належної матеріальної допомоги, а виховання та спілкування з ними проводив виключно спілкуючись із ними по телефону та в період канікул, адже такі не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, у тому числі і в суді апеляційної інстанції. Також не доведено аморальну поведінку відповідача, його схильність до вчинення насильства у сім`ї, а також, що думка дітей про бажання проживати з батьком, висловлена ними під тиском, не відповідає їхній внутрішній волі, зокрема, з урахуванням їх віку. Окрім цього, така думка узгоджується з іншими доказами по справі, вірно оціненими судом першої інстанції.

З урахуванням того, що предметом першої позовної вимоги є визнання протиправним та скасування розпорядження (індивідуального акта) у спорі між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітніх дітей, винесеного органом опіки та піклування в межах власних дискреційних повноважень, а суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги, вирішення другої позовної вимоги - про визначення місця проживання дітей з матір`ю, як похідної, буде виходом з боку суду за межі власної компетенції та втручанням у дискреційні повноваження органу опіки та піклування. У зв`язку із чим, суд першої інстанції також прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення похідної вимоги, однак з інших підстав, які не впливають на правильне вирішення спору по суті, і не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Схожий підхід висловлено і ЄСПЛ, зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» (Sergey Volosyuk v. Ukraine), заява № 1291/03, рішення від 12 березня 2009 року, п. 82 «Словосполучення «згідно із законом» не лише вимагає дотримання національного закону, а й стосується якості такого закону (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Галфорд проти Сполученого Королівства» (Halfordv. The United Kingdom)від 25 червня 1997 року, п. 49, та справу «Барановський проти Польщі»(Baranowskiv. Poland), № 28358/95, п. 52). Суд нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві (див. рішення у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichiniv.Italy) від 15 листопада 1996 року, п. 33)».

Колегія суддів також виходить з того, що на момент прийняття постанови, донька сторін - ОСОБА_3 є неповнолітньою дитиною, яка враховуючи окреме проживання батьків, з огляду на положення частини третьої статті 160 СК України вправі самостійно визначати своє місце проживання.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повнипй текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.