Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 336/7522/17

провадження № 61-6500св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Спеціалізоване комунальне підприємство «Запорізька ритуальна служба»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» (далі - СКП «ЗРС») про зобов`язання поновити на роботі та виплатити заробітну плату.

Позивач обґрунтовував позов тим, що з 03 серпня 2016 року працював на посаді помічника начальника СКП «ЗРС», а наказом від 23 листопада 2017 року № 190-К звільнений з посади за угодою сторін. Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення він написав під впливом примусу з боку керівника підприємства Дмитрієва М. В . Крім цього, на день звільнення перебував на стаціонарному лікуванні, що зумовлювало неможливість його звільнення, оскільки це суперечило приписам трудового законодавства.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року у позові ОСОБА_1 до СКП «ЗРС» про зобов`язання поновити на роботі та виплатити заробітну плату відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що заява про звільнення була написана всупереч волі позивача та під впливом психічного примусу і не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю, а також, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без дотримання положень чинного законодавства. Суд також критично оцінив доводи позивача про те, що заява про звільнення була ним написана внаслідок незадовільного самопочуття, з метою уникнення подальшого психологічного тиску та продовження належного лікування, адже в жодному з наданих позивачем листків непрацездатності діагноз, з яким ОСОБА_1 перебував на лікуванні, не зазначений, а також позивачем не вказано яке саме лікування йому проводилося, тож суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача щодо поганого самопочуття та відсутності можливості об`єктивного сприйняття та оцінки подій через вживання медичних препаратів. Щодо неможливості звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності суд зазначив, що це правило стосується лише випадків звільнення працівника за ініціативою роботодавця.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Скасовано наказ від 23 листопада 2017 року № 190-к про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника СКП «ЗРС». Поновлено позивача на посаді помічника начальника СКП «ЗРС». Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 114 876, 90 грн, яка включає в себе обов`язкові податки та збори.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що в день подання заяви про звільнення за угодою сторін та в день видачі відповідного наказу про звільнення (22, 23 листопада 2017 року) ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Запорізькій обласній клінічній лікарні. Заява про звільнення була передана на підприємство представником позивача. Як пояснював позивач, 23 листопада 2017 року він в усній формі телефоном скасував свою заяву про звільнення. Таким чином, на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видачі відповідного наказу про звільнення (22, 23 листопада 2017 року) у ОСОБА_1 не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін. Роботодавець в такому випадку під час підписання наказу про звільнення повинен перевірити дійсні наміри працівника щодо звільнення. Однак, як на момент подання заяви 22 листопада 2017 року, так і на час видачі наказу про звільнення працівник ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні, заява про звільнення передана представником позивача, що вже виключає можливість у роботодавця перевірити дійсні наміри працівника і, головне, вказує на те, що сторони будь-якої згоди між собою не досягли.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2019 року, СКП «ЗРС» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Так, суд не врахував, що позивач не довів факту примусу до написання заяви про звільнення і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що волевиявлення позивача було вільним. Суд апеляційної інстанції дав неправильну оцінку показанням свідків, які так і не пояснили суду чи був вчинений тиск на позивача та, якщо так, чи був він вчинений керівником відповідача. Про добровільність написання заяви про звільнення також свідчить та обставина, що позивач, перебуваючи на лікарняному, з`явився на підприємстві відповідача, ознайомився із наказом про звільнення без жодних зауважень, отримав під розпис трудову книжку та розрахункові і компенсаційні виплати. Між сторонами не було взаємної згоди з анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення, отже висновки суду апеляційної інстанції є необґрунтованими.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги з підстав її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 06 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом

№ 460-IX.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 серпня 2017 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до СКП «ЗРС» на посаду помічника начальника та 23 листопада 2017 року наказом від 23 листопада 2017 року № 190-К звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін відповідно до письмової заяви ОСОБА_1 від 22 листопада 2017 року, що підтверджено записами в трудовій книжці, копіями наказів та заяви.

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати у період часу з 20 до 22 листопада 2017 року та наказом від 20 листопада 2017 року йому надано відпустку.

У період часу з 03 жовтня 2017 року до 01 грудня 2017 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні у різних медичних закладах.

З 03 жовтня 2017 року до 17 жовтня 2017 року включно ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні. У періоди часу з 18 жовтня 2017 року до 01 листопада 2017 року включно та з 02 листопада 2017 року до 10 листопада 2017 року включно перебував на стаціонарному лікуванні. З 13 листопада 2017 року до 17 листопада 2017 року включно перебував на амбулаторному лікуванні, а з 20 листопада 2017 року до 01 грудня 2017 року включно - на стаціонарному лікуванні, що підтверджено копіями листків непрацездатності за зазначені періоди часу.

У день звільнення ОСОБА_1 отримав трудову книжку, про що є запис у журналі обліку руху трудових книжок.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне та співпадаюче за змістом волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Згідно з усталеною судовою практикою, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Як встановлено судом першої інстанції, факт особистого підписання ОСОБА_1 заяви від 22 листопада 2017 року ним не заперечувався. Крім того, судом не встановлено, що заява про звільнення була написана всупереч волі позивача та під впливом психічного примусу і не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю.

Порушення норм процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд здійснив переоцінку одних і тих же доказів з порушенням вимог статті 89 ЦПК України, зокрема не навів мотивів, у зв`язку з якими він дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вважав, що надані позивачем докази та показання свідків не доводять відсутності факту впливу на вільне волевиявлення позивача під час підписання ним заяви про звільнення.

При цьому, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що посилаючись на психічний примус, внаслідок якого позивачем була написана заява про звільнення, ОСОБА_1 не пояснив настанню яких саме негативних для нього наслідків він намагався перешкодити, погодившись на написання такої заяви. Посилання, викладені в позовній заяві, про погрозу створення нестерпних чи принизливих умов праці позивач в судовому засіданні не пояснив.

Отже, підписавши заяву про звільнення з визначеної дати, позивач фактично здійснив своє волевиявлення на розірвання трудового договору з визначеної дати.

Щодо доводів заявника про звільнення з роботи у період тимчасової непрацездатності Верховний Суд врахував таке.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).

04 вересня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення

№ 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні КС України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Як зазначив Конституційний Суд України, істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується. Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.

Отже, висновки суду першої інстанції, що звільнення позивача з роботи під час тимчасової непрацездатності за угодою сторін не суперечить чинному законодавству не відповідають наведеному Рішенню Конституційного Суду України.

Водночас, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, Верховний Суд вважає, що оскільки позивач звільнений відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, Верховний Суд встановивобґрунтованість звільнення за цією підставою, отже відсутні підстави для його поновлення на роботі. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку необхідно усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 02 грудня 2017 року(аналогічний підхід застосував Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16, від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17, від 08 липня 2020 року у справі № 752/11686/18, від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18).

Під час вирішення цього спору Верховний Суд виходить з того, що гарантії, передбачені у частині третій статті 40 КЗпП України, поширюються на усіх працівників, які звільняються за підставами, передбаченими у статті 36 цього Кодексу.

Належним способом захисту в разі допущення такого порушення під час звільнення працівника із займаної посади є відповідна зміна судом дати його звільнення.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За приписами частин першої, третьої статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 403, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника Спеціалізованого комунального підприємства «Запорізька ритуальна служба» відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 23 листопада 2017 року на 02 грудня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді Ю. І. Гулейков

А. C. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко