Справа № 202/919/20
Пров. № 2/202/1043/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 листопада 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

судді: - Бєльченко Л.А.

при секретарі: - Нетеса Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю, поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року позивач звернулася до відповідача з цим позовом, вказуючи, що із ОСОБА_2 перебувала у зареєстровану шлюбі з 21.06.2008 року. Від подружнього життя мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ще до реєстрації шлюбу з відповідачем, 02.07.2003 року, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . 12.07.2013 року вона продала вказану квартиру за 228 480 грн., а 19.07.2013 року придбала квартиру АДРЕСА_2 за 225 624 грн. Під час придбання цієї квартири ОСОБА_2 у присутності нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. підписав заяву про те, що вказана квартира є її, позивача, особистою власністю, оскільки придбана за її власні кошти. Але у липні 2019 року звернувся до суду з позовом про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Тому позивач просила визнати вказану квартиру її особистою власністю.

Також позивач вказала, що в період шлюбу нею і відповідачем придбаний автомобіль марки «Богдан», державний номер НОМЕР_1 , тому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного автомобіля.

В судовому засіданні позивач і її представник, адвокат Лунін Н.П., підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити, вирішивши питання про судові витрати у справі.

Представник відповідача, адвокат Рябчук С.В., позовні вимоги не визнав, указуючи, що у липні 2019 року ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з позовом про поділ майна подружжя, в котрому просив визнати квартиру АДРЕСА_2 і автомобіль марки «Богдан», державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру, а за ним, ОСОБА_2 , визнати право власності на автомобіль. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано автомобіль марки «Богдан», державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину вказаного автомобілю. В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено. В мотивувальній частині рішення зазначено про те, що судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_4 (позивач ОСОБА_1 ), тому суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача зазначив, що у сторін немає спору з приводу цієї квартири, рішення суду в частині відмови у позові щодо визнання цієї квартири спільною сумісною власністю сторін не оскаржувалось ОСОБА_2 , тому вважає, що провадження у цій справі підлягає закриттю.

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що сторони з 21.06.2008 року перебували в шлюбі, який був зареєстрований Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 409. Від подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2019 року шлюб між сторонами розірваний. Позивачеві відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_1 (а.с.20).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину автомобілю марки «Богдан», державний номер НОМЕР_1 . В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено. Зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_4 також з вимогою про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. Відмовляючи ОСОБА_2 в цій частині позову, суд дійшов висновку і зазначив, що вказана квартира придбана за власні кошти ОСОБА_4 і є особистою власністю ОСОБА_4 (позивач у справі). Рішення суду в цій частині не оскаржувалось ОСОБА_2 і набрало законної сили. В частині поділу спірного автомобілю між сторонами рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 120-122,144-147).

Відповідно до частин першої і другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 цього Кодексу встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, спір про поділ автомобілю марки «Богдан», державний номер НОМЕР_1 вирішений між сторонами, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року за кожним зі сторін визнано право власності на 1/2 частину вказаного автомобілю.

Цим же рішенням ОСОБА_2 відмовлено у позові в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, відзначено, що дана квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_4 і є її особистою приватною власності.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними і не підлягаючими задоволенню. Позивачем не доведено порушення її прав з боку відповідача вже після вирішення спору судом в іншому складі.

Посилання представника позивача на те, що ОСОБА_2 в майбутньому може знову оспорювати право власності на цю квартиру, не спростовує висновок суду про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Крім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року вже зроблено висновок щодо належності даної квартири позивачеві на праві особистої власності.

Суд також вважає, що не підлягає задоволенню заява представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, зроблена ним під час судових дебатів, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна подружжя були заявлені з інших підстав ніж цей позов, хоча рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року були вирішені питання, що охоплюються позовом ОСОБА_1 .

Відмовляючи позивачеві у задоволенні позову, суд не відшкодовує судові витрати у вигляді судового збору, понесені позивачем.

Керуючись ст.ст. 4,5,11,12,13,81,259,263- 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю, поділ спільного майна подружжя.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя-- Бєльченко Л.А.