ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1843/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/363/18 Категорія: 310020000 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 29.06.2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, в зв`язку з чим змінила своє прізвище « ОСОБА_3 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_4 ».

Сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Упродовж останніх років спільне життя з відповідачем не склалося через його шкідливі звички та алкогольну залежність, внаслідок чого систематично існувала реальна загроза насильства в сім`ї з його боку. Намагаючись уникнути вчинення насильства з боку відповідача, вона разом з дітьми були вимушені неодноразово залишати свою домівку і тимчасово проживати у інших місцях. Така поведінка і спосіб життя відповідача негативно впливає на психологічний та фізичний розвиток їх дітей, а тому з лютого 2018 року вони з відповідачем спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. Вона разом з дітьми проживає окремо у орендованій квартирі.

Таким чином, подружні відносини між сторонами припинилися у лютому 2018 року остаточно, у зв`язку з чим звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, на даний час немає.

Діти залишились проживати з нею та будуть перебувати на її утриманні, а тому виникла необхідність стягнути з чоловіка аліменти на утримання дітей. Батько дітей відповідач ОСОБА_1 проживає окремо і матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоч має можливість надавати таку допомогу, оскільки працездатний, на даний час працює приватним підприємцем, аліменти нікому не сплачує, що є підставою для стягнення аліментів на утримання дітей.

Просила суд стягнути з стягнути з ОСОБА_7 аліменти на її користь на утримання двох дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі1/3 (однієї теритини) з усіх видів його заробітку(доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дітей, а також просить стягнути на її користь понесені нею судові витрати.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 02 квітня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за правничу допомогу в сумі 400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є особою працездатного віку, не надав доказів про свій стан здоров`я, зокрема, який впливає на працездатність, наявності чи відсутності на праві власності, володінні або/та користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, а також не надав будь-яких інших доказів, які б давали підстави вважати, про неможливість надання ним допомоги на утримання дітей. Зазначені обставини не можуть свідчити про наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють надання батьком матеріальної допомоги дітям щомісячно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції, вказуючи при цьому, що при його винесенні судом допущена невідповідність висновків обставинам справи і судом невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що він утримував та продовжує утримувати своїх дітей в добровільному порядку, а тому вважає. що підстави для стягнення з нього аліментів у судовому порядку відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Вважає, що відповідач на власний розсуд визначив спосіб виконання обов`язку утримувати дітей за відсутності спільної домовленості між батьками, що є порушенням частин 1, 3 статті 181 СК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про одруження, серія НОМЕР_1 від 29.06.2002 року, виданого Стебнівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 29.06.2002 року, про що 29.06.2002 року складено відповідний актовий запис №2. Прізвище при реєстрації шлюбу: дружини « ОСОБА_4 ».

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 від 17.01.2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі записів актів громадянського стану про народження17.01.2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 9. Батьками дитини записані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_3 від 06.03.2018 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 24.12.2009 року складено відповідний актовий запис за № 232. Батьками дитини записані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до акту складеного депутатом Звенигородської міської ради Мицик В.Д. від 29.03.2018 року в присутності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі, яку винаймає. Разом з ОСОБА_2 проживають її діти: - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу із податкової декларації п/п ОСОБА_1 за 2017 рік, відповідач працює приватним підприємцем, його річний дохід за 2017 рік становив 963175 грн, відповідно місячний дохід склав 80264 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду від 04.10.2018 року (справа №694/362/18 суддя Сакун Д.І.), шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29.06.2002 року Стебнівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області, актовий запис №2 - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишено « ОСОБА_4 ». Судове рішення вступило в законну силу 05.11.2018 року.

Рішенням Звенигородського районного суду від 11.02.2020 року (справа №694/207/19, суддя Дудніченко В.М.) визначено місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В іншій частині позову відмовлено ( відповідно до вимог ч.3 ст.160 СК України ОСОБА_5 , якому виповнилось на час винесення рішення 17 років визначає місце проживання з одним з батьків ним самим). Судове рішення набрало законної сили 13.03.2020 року. В матеріалах справи мається заява ОСОБА_6 від 01.07.2020 року про те, що він самостійно визначив своє місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до акту складеного депутатом Звенигородської міської ради Мицик В.Д. від 08.01.2019 року в присутності ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає за вказаною адресою з листопада 2019 року. Фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України.

Тлумачення положень частини другої статті 182 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї та інших утриманців.

Доводи заявника про те, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не було враховано те, що він у добровільному порядку надає допомогу на утримання неповнолітніх дітей, висновків судів не спростовують, оскільки на позивача покладається обов`язок утримувати їх відповідно до вимог статті 180 СК України.

Крім того, згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, можливість стягнення аліментів за рішенням суду залежить не лише від факту добровільної участі одного з батьків в утриманні дитини, а й від згоди іншого з батьків із розміром та способом такого утримання.

Отже, викладені у рішенні суду висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Відповідно до 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді