Справа № 524/5744/20
Провадження №2/524/2585/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого судді Вінтоняк Н.Д.,
за участю секретаря судового засідання Воблікової І.О.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У вересні 2020 року до суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 , однак вона більше року в будинку не проживає, її особистих речей там немає.
Посилаючись на те, що реєстрація відповідача створює перешкоди у користуванні своїм майном, посилаючись на положення ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 16.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 19.10.2020 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою суду від 27.11.2020 року постановлено розглядати справу в заочному порядку.
Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав.
Керуючись ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, приходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.01.1998 року (а.с. 6).
За даною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-13, 27).
Як вбачається з пояснень позивача, наданих до позовної заяви, та матеріалів справи, ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_3 , у 2018 році виїхала на навчання до м. Миколаєва, однак після відрахування з Миколаївського професійного ліцею сфери послуг 06.09.2019 року (а.с. 15), до будинку за місцем реєстрації не повернулася, залишилася проживати разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 за іншою адресою. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.07.2019 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням буд. АДРЕСА_1 (а.с. 34-35).
З акту від 25.06.2020 року, складеного комісією у складі дільничого офіцера поліції ОСОБА_5 та сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , вбачається, що ОСОБА_9 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає понад 1 рік 9 місяців, її особисті речі у будинку відсутні (а.с. 14).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.
Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач вселилася у спірний будинок як член сім`ї власника, однак у 2018 році виїхала на навчання, після закінчення якого у вересні 2019 року до спірного будинку не повернулася, тобто не проживає за місцем реєстрації понад 1 рік без поважних причин, втратила інтерес до житла . В свою чергу, реєстрація відповідача у будинку, що належить позивачу, створює йому перешкоди у користуванні своєю власністю.
Згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідачів.
Враховуючи вище викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 840 грн. 80 коп.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 2-5, 7-13, 17, 76-81, 141, 258-259, 263- 265, 280-284, 352-354 ЦПК України, суд -,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп невідомий, останнє місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя: Н.Д. Вінтоняк