Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 761/12945/17

провадження № 61-11732св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуАкціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року в складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року в складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з 12 вересня 2002 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «НАК «Нафтогаз України». З 19 жовтня 2015 року працював на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності товариства. 05 грудня 2016 року відповідач видав наказ про звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки йому своєчасно не надано достовірну інформацію щодо усіх наявних вакантних посад. Роботодавець також не врахував його переважне право на залишення на роботі. На думку позивача, звільнення відбулось виключно з особистих мотивів керівництва ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

З огляду на викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 26 травня 2017 року, ОСОБА_1 просив суд:

визнати незаконним і скасувати наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-к «По особовому складу» про його звільнення;

поновити його на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді;

зобов`язати ПАТ «НАК «Нафтогаз України» внести запис до трудової книжки позивача про недійсність запису про звільнення;

стягнути з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця від дати ухвалення рішення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-к «По особовому складу».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з 11 березня 2017 року.

Стягнуто з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 707 201,00 грн без врахування відповідних податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та виплати йому суми середньомісячної заробітної плати у розмірі 31 069,50 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача протиправно звільнено з роботи, оскільки відповідач одночасно з попередженням про звільнення не надав позивачу повну і достовірну інформацію про всі вакантні посади, які з`явились на підприємстві до дня його звільнення.

Суд першої інстанції вказав, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача внести запис до його трудової книжки про недійсність запису про звільнення є передчасними, оскільки такі відомості згідно з нормами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вносяться роботодавцем під час поновлення працівника на роботі.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року в частині визнання наказу незаконним змінено та викладено рішення у вказаній частині в такій редакції: «Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») № 521-к від 05 грудня 2016 року «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 ».

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Визначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 , становить 358 978,00 грн, а сума середньомісячної заробітної плати в частині негайного виконання рішення - 15 020,00 грн.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року також змінено в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що позивач дотримався строку звернення до суду з позовом до відповідача.

Суд апеляційної інстанції також вказав, що ОСОБА_1 оскаржував наказ лише в частині його звільнення. Щодо надання відпустки наказ не був предметом оскарження в суді першої інстанції. Тому дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу в повному обсязі необхідно змінити, визнавши наказ незаконним лише в частині звільнення позивача, а в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі з 11 березня 2017 року - залишити без змін.

Апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 707 201,00 грн та середньомісячного заробітку в частині негайного виконання рішення - 15020 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача 1 479,50 грн, оскільки згідно з довідкою про визначення розміру середньоденного заробітку такий становить 751,00 грн. Крім того, суд вказав, що сума судового збору, від сплати якого позивача звільнено при поданні позовної заяви, залежить від стягнутої за рішенням суду суми середнього заробітку, то рішення суду першої інстанції в частині суми судового збору також підлягає зміні.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У червні 2019 року АТ «НАК «Нафтогаз України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, частково задовольняючи позов, вийшов за межі позовних вимог. Позивач як в первинній позовній заяві, так і в уточненій просив суд поновити його на посаді заступника начальника відділу інформаційно-налітичного забезпечення управління обов`язкової звітності. При цьому суди дійшли висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності, хоча саме такої вимоги позивач не пред`являв.

Суди не врахували, що позивач пропустив строк для звернення до суду із позовною заявою про поновлення на роботі. Позивач був ознайомлений та отримав копію наказу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-К «По особовому складу», яким його було звільнено, саме 05 грудня 2016 року, а із позовом до суду звернувся лише 12 квітня 2017 року. При цьому суд апеляційної інстанції надав оцінку дотримання строку оскарження наказу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 10 березня 2017 року № 70-К, яким внесено зміни до наказу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-К, хоча такий не оскаржувався. Поновлення позивача на роботі без визнання наказу відповідача від 10 березня 2017 року № 70-К «По особовому складу» є незаконним та суперечить статті 235 КЗпП України, а також свідчить про те, що суди вийшли за межі позовних вимог.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання незаконним і скасування наказу відповідача від 05 грудня 2016 року № 521-к в частині звільнення позивача, суди не зазначили жодної правової норми, яку порушив відповідач під час прийняття цього наказу.

Суди помилково вважали, що роботодавець зобов`язаний пропонувати всі наявні у нього вакансії. На думку відповідача, такий обов`язок стосується лише тих посад, завдання та обов`язки за якими працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду та стажу роботи. Суди не вказали жодної вакантної посади за період з дня повідомлення позивача про звільнення (02 серпня 2016 року) до дня його звільнення (11 березня 2017 року), яку позивач міг би займати відповідно до його освіти, кваліфікації, досвіду та стажу роботи та яка не була запропонована позивачу. Тому позивач не довів, що у відповідача були вакантні посади, які могли бути йому запропоновані.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим ці судові рішення переглядаються лише в цих межах.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, що за своєю суттю є відзивом на касаційну скаргу. У письмових поясненнях зазначено про необґрунтованість доводів касаційної скарги, тому позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» та витребувано справу із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працював у відповідача з вересня 2002 року, а з жовтня 2015 року займав посаду заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

02 серпня 2016 року позивача було попереджено про наступне звільнення з роботи через два місяці на підставі наказу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 29 липня 2016 року № 297 «Про затвердження штатного розпису Національної компанії «Нафтогаз України», яким передбачалась ліквідація у структурі компанії управління обов`язкової звітності.

Згідно з наказом ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-к «По особовому складу» ОСОБА_1 було надано залишок щорічної основної відпустки строком 26 календарних днів за період роботи з 12 вересня 2013 року до 11 вересня 2014 року та частина щорічної основної відпустки строком 18 днів за період роботи з 12 вересня 2014 року до 11 вересня 2015 року, всього 44 календарні дні з 06 грудня 2016 року до 20 січня 2017 року з наступним звільненням із займаної посади 20 січня 2017 року у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 10 березня 2017 року № 70-к у зв`язку з хворобою позивачу було продовжено невикористану щорічну відпустку з наступним звільненням. Визначено, що останній день відпустки - 11 березня 2017 року є датою звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з відповідними змінами до наказу від 05 грудня 2016 року № 521-к «По особовому складу». Із вказаним наказом позивача ознайомлено 13 березня 2017 року. Цього ж дня йому видано трудову книжку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).

Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Встановивши, що наказ від 10 березня 2017 року № 70-к, яким визначено дату звільнення позивача з роботи 11 березня 2017 року, та трудову книжку вручено йому 13 березня 2017 року, суди дійшли правильного висновку, що, звернувшись до суду із позовом про поновлення на роботі 12 квітня 2017 року, ОСОБА_1 не пропустив встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду з позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Суди встановили, що рішенням правління ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 16 грудня 2015 року затверджено організаційну структуру апарату компанії в кількості структурних підрозділів 32, з чисельністю 701 штатна одиниця. Рішенням правління ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 27 липня 2016 року затверджено організаційну структуру компанії з кількістю структурних підрозділів (департаменти, управління, служби) 45, з чисельністю 630 штатних одиниць. З урахуванням цієї організаційної структури ПАТ «НАК «Нафтогаз України» наказом від 29 липня 2016 року № 297 затверджено та введено в дію з 01 серпня 2016 року штатний розпис, відповідно до якого ліквідовано 27 структурних підрозділів (департаментів, управлінь), в тому числі управління обов`язкової звітності, в якому працював позивач.

Зі змісту попередження про наступне вивільнення, з яким позивача ознайомлено 02 серпня 2016 року, суди встановили, що відповідач не пропонував ОСОБА_1 вакантних посад, оскільки вважав, що вони не відповідають професії та спеціальності позивача.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що хоча відповідач і своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язку надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які були або з`явилися на підприємстві у період часу з 02 серпня 2016 року до дня звільнення позивача.

При цьому суди попередніх інстанцій, дослідивши й оцінивши вимоги за вакантними посадами, відхилили аргументи відповідача щодо відсутності у нього можливості запропонувати позивачу вакантні посади у компанії. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, про те, що в ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у зазначений період часу не було вакантних посад, обов`язки за якими може виконувати позивач з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду і стажу роботи, оскільки оцінку цим обставинам надали суди першої та апеляційної інстанції, а суд касаційної інстанції не має повноважень переоцінювати докази та встановлювати нові обставини.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про протиправність наказу про звільнення позивача з роботи та наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено.

При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що, визнаючи незаконним наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-к, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що цим наказом не лише вказано про наступне звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 20 січня 2017 року у зв`язку із скороченням штату, але й надано залишок щорічної основної відпустки. Тому, виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 , який оскаржував наказ лише в частині звільнення, апеляційний суд правильно змінив рішення суду першої інстанції, вказавши про визнання його незаконним лише в частині звільнення ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги щодо виходу суду першої інстанції та апеляційного суду за межі позовних вимог, оскільки у позовній заяві, з урахуванням її уточнення, було зазначено назву відділу «інформаційно-налітичного забезпечення», тоді як за рішенням суду позивача поновлено на посаді заступника начальника відділу «інформаційно-аналітичного забезпечення», суд касаційної інстанції вважає надуманими та безпідставними. Назву посади, яку до звільнення займав позивач, зазначено судом відповідно до наданих відповідачем та завірених ним документів, а у позовній заяві (з урахуванням її уточнення) у назві посади позивач допустив описку (помилку).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановивши, що позивач був звільнений з порушенням трудового законодавства, а наказ ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року № 521-к «По особовому складу» у частині звільнення ОСОБА_1 з роботи є незаконним, суди дійшли обґрунтованого висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності компанії з 11 березня 2017 року та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим апеляційний суд правильно вказав, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 1 479,00 грн, оскільки відповідно до довідки відповідача середньоденний заробіток позивача - 751,00 грн. Суд апеляційної інстанції, провівши розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, правильно визначив його суму в розмірі 358 978,00 грн (751,00 грн х 478 робочих днів).

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суми середньомісячного заробітку в частині негайного виконання рішення, які підлягають стягненню з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи, що сума судового збору, від сплати якого при поданні позовної заяви позивача звільнено, залежить від стягнутої за рішенням суду суми середнього заробітку, апеляційний суд правильно змінив рішення суду першої інстанції в частині суми судового збору, який стягнено з відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскаржене рішення суду першої інстанції в незміненій частині про задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та постанова апеляційного суду ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року в незміненій частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення управління обов`язкової звітності Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з 11 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар