Справа № 703/2360/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретар судового засідання Кочеткова І.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Геріх М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та його витребування,-

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з він з відповідачкою з 13 грудня 2014 року по 10 грудня 2018 року перебував в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вона разом із ОСОБА_2 придбали майно, яке після розірвання шлюбу залишилось у позивача.

На даний час виникла необхідність поділу спільного майна подружжя, але відповідач у добровільному порядку відмовляється провести такий розпід тому позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився.

Представник позивача, адвокат Вакуленко О.П. в судовому засіданні просив суд задовільнити позов. Вказав на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 13 грудня 2014 року по 10 грудня 2018 року перебували у шлюбі. За цей період сторонами за спільні кошти було придбано майно, а саме: кондиціонер HONDA HD - 07HR4F 2016 року, вартістю 5348 грн., кондиціонер Haier HEK 2015 року, вартістю 7600 грн., газову поверхню - Ventolux HG - с1 2015 року вартістю 3670 грн., духовий шкаф Hotpoint Ariston 2015 року вартістю 7300 грн., витяжну систему Ventolux 2015 року вартістю 1750 грн., посудомийну машину Hotpoint Ariston 2016 року, вартістю 6750 грн., мікрохвильову піч LG Neochef smart 2018 рік, вартістю 5499 грн., електром`ясорубку Zelmer MM 1200.80 Sumbio 2017 рік, вартістю 2613 грн., ТВ Смарт - бокс Beelink GT 1 ultimate 2017 рік, вартістю 2664 грн., перфоратор - Дніпро М ПЕ - 3217 Б - 2017 рік, вартістю 2166 грн., електролобзик Vitals 2018 року, вартістю 1036 грн., праску Tefal FV 9785 ЕО, 2018 рік, вартістю 2599 грн., принтер лазерний Brother HL 1112 R - 2017 рік, вартістю 2500 грн., ванну акрилову Colombo Вектор, 2018 рік, з тумбою на ніжках ХАСТ Венеція та умивальником Нати, 2018 рік, вартістю 5500 грн., дзеркальну полку з підвіскою для ванни, 2018 рік, вартістю 1800 грн., холодильник Liebherr CNeL4713 2018 рік, вартістю 17500 грн., будівельні матеріали на ремонт ванної кімнати вартістю 8000 грн., а всього на загальну суму 84295 грн.

Окрім того, представник позивача, в судовому засіданні вказав на те, що під час спільного проживання позивачем до квартири відповідача, було завезено ряд його особистих речей, які вказані у позовній заяві, на загальну вартість 24870 грн.

Пояснив, що після розлучення, позивач виїхав з квартири позивача та неодноразово звертався до неї з проханням поділити спільне нажите майно та віддати його особисте майно, однак ОСОБА_2 відмовилась. Оскільки відповідач незаконно володіє особистим майном ОСОБА_4 та воно продовжує перебувати у її квартирі, позивач був вимушений звернутись до суду із даним позовом та просити про його витребування. Оскільки майно набуте за час спільного життя подружжям то частки у праві власності на нього є рівними, відповідно він має право на половину спільного набутого майна подружжя.

Представник позивача, адвокат Вакуленко О.П. в судовому засіданні просив суд виділити у власність майно, вказане в прохальній частині позову, на загальну суму 42999 грн. та витребувати із незаконного володіння відповідача майно, що належить позивачу особисто.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вказані позивачем у позовній заяві речі ними спільно не купувались, а надані ОСОБА_4 гарантійні талони жодним чином не підтверджують придбання вказаного майна, оскільки не відомо на які саме речі вони видані, коли, ким та на чиє ім`я. Пояснила, що вона з відповідачем проживала в шлюбі з 13 грудня 2014 року по 10 грудня 2018 року у квартирі, яка була подарована їй попереднім чоловіком. У вказаній квартирі було все необхідне для проживання, придбана техніка, меблі, посуд, ванна кімната була об лаштована всім необхідним. За час спільного проживання жодних ремонтих робіт не здійснювалось, а те, що було придбано в шлюбі, позивачем вивезено з квартири, відразу після розлучення. Наголошувала на тому, що всі свої особисті речі позивач ОСОБА_4 забрав без жодних перешкод, тому позовні вимоги є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки він є безпідставним та не обґрунтованим. Крім того просила суд стягнути на її користь витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Представник відповідача, адвокат Геріх М.А. в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у позові повністю та стягнути з позивача на користь відповідача витрати за надання правової допомоги в сумі 5000 грн., які ОСОБА_2 сплатила йому відповідно до наданої суду квитанції.

По суті позову пояснив, що з 13 грудня 2014 року по 10 грудня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Сторони проживали в квартирі позивачки, в якій вона проживала з попереднім чоловіком та дітьми, тому квартира була повністю облаштована для проживання та в ній було все необхідне.

В квартирі було все необхідне кухня (холодильник, пральна машина, телевізор, меблі, дивани), ванна та інші кімнати була облаштовані всім необхідним. Подання позову для відповідачки стало несподіванкою, оскільки речі, які були придбані позивачем він забрав відразу після розлучення. Жодних речей які б були придбані позивачем а чи його особистих речей у квартирі не має, тому позов є безпідставним.

Крім того, представник відповідача, адвокат Геріх М.А., в судовому засіданні наголосив на те, що позивач не дотримав вимог ч. 5 ст.71 СК України, в якій зазначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. ОСОБА_4 таких коштів на депозитний рахунок Смілянського міськрайонного суду не вніс. Тому просить суд відмовити позивачу в позові у повному обсязі та за те, що відповідач змушена була звертатись за правовою допомогою та понести витрати просить суд покласти їх на позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, надані сторонами докази, заслухавши пояснення свідка, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Як вбачається з копії рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 грудня 2018 року № 703/1798/18 від 10 грудня 2018 року, сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 2014 року по 10 грудня 2018 року (а.с.9-10).

Позивач ОСОБА_4 в позовній заяві вказав на те, що за час спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_2 ними було придбано за спільні кошти таке майно: кондиціонер HONDA HD - 07HR4F 2016 року, вартістю 5348 грн.; кондиціонер Haier YSU - 09HEK 2015 року, вартістю 7600 грн.; газову поверхню - Ventolux HG - с1 2015 року вартістю 3670 грн.; духовий шкаф Hotpoint Ariston 2015 року вартістю 7300 грн.; витяжну систему Ventolux 2015 року, вартістю 1750 грн.; посудомийну машину Hotpoint Ariston 2016 року, вартістю 6750 грн.; мікрохвильову піч LG Neochef smart 2018 рік, вартістю 5499 грн.; електром`ясорубку Zelmer MM 1200.80 Sumbio 2017 рік, вартістю 2613 грн.; ТВ Смарт - бокс Beelink GT 1 ultimate 2017 рік, вартістю 2664 грн.; перфоратор - Дніпро М ПЕ - 3217 Б - 2017 рік, вартістю 2166 грн.; електролобзик Vitals 2018 року, вартістю 1036 грн.; праску Tefal FV 9785 ЕО, 2018 рік, вартістю 2599 грн.; принтер лазерний Brother HL 1112 R - 2017 рік, вартістю 2500 грн.; ванну акрилову Colombo Вектор, 2018 рік, з тумбою на ніжках ХАСТ Венеція та умивальником Нати, 2018 рік, вартістю 5500 грн.; дзеркальну полку з підвіскою для ванни, 2018 рік, вартістю 1800 грн.; холодильник Liebherr CNeL4713 2018 рік, вартістю 17500 грн.; будівельні матеріали на ремонт ванної кімнати вартістю 8000 грн.

Позивач та його представник, адвокат Вакуленко О.П. в судовому засіданні просили суд поділити спільно нажите ОСОБА_4 та ОСОБА_2 майно виділивши ОСОБА_4 в особисту власність: кондиціонер HONDA HD - 07HR4F 2016 року, вартістю 5348 грн.; кондиціонер Haier YSU 09HEK 2015 року, вартістю 7600 грн..; посудомийну машину Hotpoint Ariston 2016 року, вартістю 6750 грн.; перфоратор - Дніпро М ПЕ - 3217 Б - 2017 рік, вартістю 2166 грн.; електролобзик Vitals 2018 року, вартістю 1036 грн.; праску Tefal FV 9785 ЕО, 2018 рік, вартістю 2599 грн., холодильник Liebherr CNeL4713 2018 рік, вартістю 17500 грн., на загальну суму 42999 грн. Інші речі на загальну суму 41296 грн. виділити в особисту власність відповідачу.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник, адвокат Геріх М.А. в судовому засіданні категорично заперечували щодо задоволення позовних вимог щодо поділу майна, яке на думку позивача є спільним майном подружжя, хоча вимоги про визнання вказаного ним майна спільним майном подружжя позивач не заявив.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_4 ставить однією із позовних вимог поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши йому, у приватну власність та витребувати у відповідача: кондиціонер HONDA HD - 07HR4F 2016 року, вартістю 5348 грн.; кондиціонер Haier YSU 09HEK 2015 року, вартістю 7600 грн..; посудомийну машину Hotpoint Ariston 2016 року, вартістю 6750 грн.; перфоратор - Дніпро М ПЕ - 3217 Б - 2017 рік, вартістю 2166 грн.; електролобзик Vitals 2018 року, вартістю 1036 грн.; праску Tefal FV 9785 ЕО, 2018 рік, вартістю 2599 грн., холодильник Liebherr CNeL4713 2018 рік, вартістю 17500 грн., на загальну суму 42999 грн.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 22 вище вказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В судовому засіданні було встановлено, що строни по справі в період шлюбу з 13 грудня 2014 року по 10 грудня 2018 року проживали в квартирі відповідачки по АДРЕСА_1 , яка на той час повністю була готова до проживання в ній та мала всі необхідні меблі та речі. Даний факт не заперечував і позивач.

Право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_2 підтверджується копією договору дарування квартири від 8 квітня 2014 року (а.с.47-48).

Однак, позивач в позовній заяві та його представник, адвокат Вакуленко О.П., в судовому засіданні вказав і на те, що за всі роки спільного життя з відповідачкою ОСОБА_4 витрачав власні кошти на придбання меблів, побутової техніки та проводив поточні ремонтні роботи для покращення житлових умов. Зазначив позивач і те, що відповідачка під час спільного проживання перебуваючи у декретній відпустці та не отримуюючи доходу, позивач весь час утримував як позивача із їх дитиною так і двох дітей відповідачки від попереднього шлюбу, сплачував всі комунальні платежі, купував продукти харчування та всі необхідні речі для існування родини.

Після припинення подружніх стосунків ОСОБА_4 виїхав з квартири відповідачки та не забрав із собою жодного спільно нажитого майна, як і майна, яке належало ще до шлюбу йому особисто, а коли просив відповідачку ОСОБА_2 віддати йому хоча б частину, чув відмову.

На підтвердження того, що вказані позивачем речі (а.с.4-5) придбані під час перебування його у шлюбі з ОСОБА_2 він надав до суду відповідні докази та даний факт також підтверджуює свідок.

Представник позивача, адвокат Вакуленко О.П. в судовому засіданні вказав, що факт того, що відповідачка не повертає належні позивачу особисті речі та речі, які спільно ним набуті, підтверджується документ из Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області.

Суд, оглянувши в судовому засіданні докази, вказані представником відповідача, а саме: пояснень ОСОБА_4 від 09 січня 2019 року (а.с.11), довідки про результати розгляду звернення громадян від 28 січня 2019 року (а.с.12), повідомлення від 05 лютого 2018 року (а.с.13) з Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, встановив лиш те, що ОСОБА_4 звернувся до поліції із заявою про те, що ОСОБА_2 не впускає його до квартири та не віддає його особисті речі, ознак кримінального правопорушення не виявлено та рекомендовано звернутись до суду.

Однак, із вказаних доказів, на які посилається представник позивача, адвокат Вакуленко О.П., суд не має можливості встановити наявність взагалі як такого майна, яке вказує позивач в позовній заяві саме в квартирі відповідачки ОСОБА_2 та факту того, що воно було придбане саме в період шлюбу.

З досліджених в судовому засіданні доказів наданих позивачем, а саме: копії замовлення в інтернет - магазині «Розетка» та «Фокстрот» (а.с.14,15,16,17,18,19,20,21,22), гарантійного талону (а.с.27,28,29,30,31,32,33) вбачається, що вони були видані на певні побутові прилади, техніку, ванний гарнітур, будівельні інструменти, однак встановити коли, ким, куди та що саме було куплено з них, суд не має змоги. Як і встановити, що вказана у гарантійному талоні річ є тією ж річчю, яку просить позивач поділити між ним та відповідачкою.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є кумою сторін по справі та часто перебувала в гостях у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у квартирі відповідача, що розташована по АДРЕСА_1 . Вона бачила, що в квартирі знаходяться речі, техніка, меблі та проводяться ремонтні роботи, за спільні кошти сім`ї. Їй достовірно відомо про те, що позивачем ОСОБА_4 придбавались речі необхідні для проживання сім`ї, окрім того він здійснював ремонті роботи у ванній кімнаті за свої особисті кошти. Їй відомо, про ці обставини зі слів позивача, оскільки вона має з ним дружні стосунки та часто спілкується.

Суд критично ставиться до пояснень вказаного свідка, оскільки вона не змогла пояснити суду коли саме та за яких обставин були придбані вказані позивачем речі, звідки вона знає про те за який кошт вони були придбані, а лиш виказала свою точку зору (вважає, що воно придбане ними спільно), що не може бути сприйняте судом як доказ.

Суд, дослідивши надані позивачем докази та заслухавши пояснення свідка, вважає, що вони не містять даних, з яких би достовірно вбачався факт придбання того майна, яке вказане позивачем в періліку у позовній заяві, як майна набутого у шлюбі між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Суд вважає, що позивачем не доведена наявність вказаного ним у переліку майна та його вартість, не доведено факту належності його до спільного сумісного, тобто не надано належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави для визначення маси спільного майна подружжя та його поділу. Хоча відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна стона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Окрім того, суд звертає увагу і на те, що позивачем а ні в позовній заяві, а ні під час слухання справи вимоги про визнання вказаного ним у переліку в позовній заяві майна спільним майном подружжя не заявлялось. Відповідно без встанолення того факту, що майно придбано спільно та є майном подружжя не можливо провести його розподіл.

Щодо вимоги позивача про витребування із незаконного володіння відповідача, майна, що належить позивачеві одноособово, перелік якого вказано в прохальній частині позовної заяви, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Статтею 398 ЦК України передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

П. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року та ч. 1 ст.387 ЦК України вказує на те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, для витребування майна необхідна наявність двох умов: 1) незаконність заволодіння; 2) відсутність правової підстави такого заволодіння.

В п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Позивач, в позовній заяві, вказує на те, що в період спільного проживання з ОСОБА_2 в період шлюбу, ним було завезено у квартиру АДРЕСА_2 свої особисті речі, які були придбані ним ще до шлюбу, зокрема: системний блок, корпус, поцесор, монітор, акустичну систему, фотосканер, фотоаппарат, фітнес тренажер, пилосос, вертикальний фрезер, електрорубанок, електродріль, ящик з інструментами, пневматичний пістолет, кобуру, вартість яких складає 24870 грн. Вказані речі, як зазначає позивач, перебувають на даний час у незаконному володінні відповідача ОСОБА_2 у її квартирі та вона категорично відмовляється їх повертати. В зв`язку з чим змушений звернутись до суду із позовною вимогою про витребування вказаних речей із незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що посилання позивача на те, що його дружина ОСОБА_2 перебувала у декретній відпустці та не мала доходу, відповідно він весь час утримував сім`ю та купував необхідні для існування речі, що підтверджується довідками про доходи (а.с.23-26), підтверджують лише факт отримання доходу, але аж ніяк не походження та наявність вказаного позивачем майна, яке набуте спільно у шлюбі, а чи ним особисто.

Однак, а ні до позовної заяви, а ні під час судового розгляду справи, ні позивачем ні його представником, адвокатом Вакуленком О.П., до суду не надано жодного доказу про наявність взагалі такого майна до вступу в шлюб з відповідачкою, документів на підтвердження права власності позивача не вказане ним майно та підтвердження його перебування в квартирі відповідачки суду не надано. В зв`язку з цим суд позбавлений можливості встановити взагалі наявність такого майна у позивача та відповідно не вбачає законних підстав для його витребування у відповідача.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи все вище викладене, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі та за їх спільні кошти, та навність взагалі майна, яке є особистою власністю позивача у квартрі відповідачки, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Щодо вимоги відповідача ОСОБА_2 про стягнення з позивача ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача, адвокат Геріх М.А. надав суду договір про надання правничої допомоги від 10 червня 2019 року (а.с.62), свідоцтво про право на зайняття авдокатською діяльністю № 434 від 17 жовтня 2011 року (а.с.63), розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцію на оплату юридичних послуг на суму 5000 грн., тому, суд вважає можливим задовольнити вимоги відповідачки про стягнення з позивача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн.

Оскільки позов до задоволення не підллягає, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст. 76, 81, 89, 133, 137, 141, 280, 263-265 ЦПК України, ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та його витребування,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Витрати на сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький