КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лівінський С.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 3 820,00 дол. США.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18.01.2018 між нею, як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником було укладено договір, згідно умов пункту 1 якого ОСОБА_2 було передано, а ОСОБА_1 прийнято у власність 2000,00 дол. США, що підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача в момент передачі йому суми позики 18.01.2018.

За умовами укладеного договору відповідач зобов`язався сплатити відсотки за користування грошовими коштами у визначеному сторонами розмірі. Позивачем належним чином виконано умови договору шляхом передачі відповідачу грошових коштів в сумі 2000,00 дол. США.

Пункту 1.2 договору, передбачено, що позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків від суми позики в розмірі 7% в місяць та відповідно 94% річних. Відсотки сплачуються щомісячно, 18 числа до дня повернення позики або по закінченню строку видачі позики (п.п. 1.2.1 п.1.2 Договору).

Однак, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не здійснив сплату щомісячних відсотків у визначений законодавством та умовами договору строк.

Станом на 10.05.2019 відповідачем не було здійснено виплати належних до сплати щомісячних відсотків за договором за період липень 2018 року - квітень 2019 року, в зв`язку з чим сума нарахованих за вказаний період та несплачених відповідачем відсотків становить 1 400,00 дол. США, а за періодтравень - липень 2019 становить 420,00 дол. США.

Таким чином, оскільки відповідачем умови укладеного договору, та виходячи з приписів ч. 1 ст. 1049 ЦК України позивач вважає за необхідне звернутись з вимогою про повернення (сплату) позичальником суми позики в розмірі 2000,00 дол. США та відсотків за користування позикою у розмірі 1 820,00 дол. США.

З метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово зверталася до позичальника з письмовими вимогами про сплату відсотків та повернення суми позики згідно умов Договору в повному обсязі (рекомендовані поштові відправлення №№ 709, 695 від 18.02.2019, №№ 480, 472 від 06.03.2019 та № 205 від 07.03.2019).

Однак, претензії від 18.02.2019 та 06.03.2019, які направлялись відповідачу на адресу місця реєстрації відповідача: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Шпитьки, а також на адресу, зазначену відповідачем в договорі: АДРЕСА_1 , повернулась на адресу позивача не врученими адресату із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Поряд із цим, згідно витягу з сайту Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення № 205, направленого на адресу: АДРЕСА_2 , вимога від 06.03.2019 була отримана відповідачем 29.03.2019.

Будь - яких пояснень щодо невиконання своїх зобов`язань за договором та вимог позикодавця ОСОБА_1 також надано не було (а.с. 2-10).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2019 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3 820,00 дол. США, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. та судовий збір (89-95).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що судом першої інстанції не було досліджено договір позики. Крім того, апелянт зазначає, що такий договір ним не підписувався. Суд не надав оцінки поясненням ОСОБА_1 щодо отриманих ним коштів від ОСОБА_2 як інвестиції в комерційний проект, а не як позика, тому обов`язку щодо їх повернення на себе не приймав.

Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув відсотки за період з лютого по липень 2019 року, оскільки правовідносини мали припинитися з моменту направлення вимоги про стягнення грошових коштів, а саме з 19.02.2019 (а.с. 106-107 зв.).

01.10.2020 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції доказів визнання недійсним договору від 18.01.2018 та розписки, та/або їх окремих положень відповідачем суду не надано. Будь-яких заперечень щодо порядку та умов укладення спірного договору на час його підписання також не надавалось.

Крім того, звертає увагу на те, що посилання апелянта на факт дострокового припинення взаємовідносин сторін за договором в зв`язку з надсиланням позивачем вимог про повернення позики та сплати відсотків є безпідставними, оскільки договір позики від 18.01.2018 є безстроковим, та відсутні претензії щодо розірвання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було здійснено належних до сплати помісячних відсотків, передбачених договором, за період з липня 2018 року по липень 2019 року, тому дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення відсотків за зазначений період.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір, згідно умов п. 1 позивачем було передано, а ОСОБА_1 прийнято у власність 2 000,00 дол. США, що додатково підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 в момент передачі йому суми позики 18.01.2018 (а.с. 11-13, 17).

Пункту 1.2 договору, передбачено, що позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків від суми позики в розмірі 7% в місяць та відповідно 94 річних.

Відсотки сплачуються щомісячно, 18 числа до дня повернення позики або по закінченню строку видачі позики.

У пунктах 7 та 7.1 зазначеного договору передбачено, що у разі своєчасного не повернення суму боргу позичальником, крім сплати відсотків у відповідності до п. 1.2 договору, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 94% річних від простроченої суми. У разі прострочення повернення чергового платежу позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплаті відсотків.

В зв`язку з порушенням відповідачем умов договору, 18.02.2019 ОСОБА_2 було направлено претензію про стягнення відсотків за період з липня 2018 року по лютий 2019 року (а.с. 21-23).

В подальшому, за період з лютого по березень 2019 року позивачем не одноразово направлялись такі вимоги відповідачу, однак жодних дій на виконання останнім умов договору від 18.01.2018 вчинено не було (а.с. 32-34, 41).

Послідуючі претензії (від 06.03.2019 та 07.03.2019) після першої від 18.02.2019 не мають правового значення, враховуючи відсутність будь-який дій з боку обох сторін щодо виконання умов договору позики.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами частин 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 2 000,00 дол. США.

Разом з тим, колегія суддів вважає передчасним стягнення відсотків за період з лютого 2019 року по липень 2019 року, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Припис абз. 2 ч. 1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку виконання позики.

Аналогічні висновки закріплено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц (провадження № 14-424цс19).

Разом з тим, як вбачається з договору від 18.01.2018 строк повернення позики не встановлено, тому право позикодавця нараховувати передбачені договором відсотки припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст.1050 ЦК, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підлягають стягненню відсотки за період з липня 2018 року по лютий 2019 року, а саме 7% на місяць від суми 2 000,00 дол. США складає 140 дол. США. * на 8 місяців = 1 120,00 дол. США.

Твердження апелянта на те, що підписаний договір позики від 18.01.2018 виконано не його почерком, колегія суддів оцінює критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, також був присутнім в судовому засіданні від 29.07.2019, однак жодних заяв та клопотань про призначення експертизи ним заявлено не було.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не досліджувався договір від 18.01.2018 та не надано оцінки поясненням, в яких зазначалось про те, що кошти надані за договором не є позикою, а отримано відповідачем як інвестиції в комерційний проект, є безпідставними, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження зазначених доводів.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що у нього відсутні обов`язки щодо повернення отриманих коштів, що підтверджується розпискою від 18.01.2018. Такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів не бере до уваги, оскільки обов`язок повернення отриманих коштів передбачено у договорі від 18.01.2018, який не було оскаржено відповідачем у судовому порядку, тому на момент розгляду справи він є чинним.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та дійшов невірних висновків про стягнення відсотків у розмірі 1 842,00 дол. США, оскільки таке стягнення суперечить нормам чинного законодавства і не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2019 року в частині стягнення відсотків у розмірі 1 820,00 доларів США скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Подільським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 13.11.2015) 1 120 (одна тисяча сто двадцять),00 доларів США - відсотків за договором позики від 18 січня 2018 року.

В частині стягнення основної суми залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський