КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/34691/19

26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України Сидоренко Дарини Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3, Міністерство інфраструктури України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом від 27.10.2016 року №436-к його було прийнято на роботу до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

20.02.2017 року відповідно до наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №120-к його було переведено на посаду заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» постійно з 20 лютого 2017 року.

Вказував, що займана ним посада не є виборною, а також такою, на яку розповсюджується контрактна форма трудового договору.

31.10.2019 року, у період тимчасової непрацездатності, наказом відповідача за №805-к його було звільнено із займаної посади на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

25.11.2019 року Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» у наказ №805-к наказом №859-к внесено зміни щодо дати звільнення з 25.11.2019 року.

Вважав, що звільнення його з посади заступника Голови є незаконним та безпідставним, оскільки в наказі не зазначено підстав для звільнення та доказів на доведення припинення його повноважень як посадової особи. Крім того, наказ про звільнення прийнято не уповноваженою на це посадовою особою відповідача.

Вказав, що з аналізу норм чинного законодавства України, Статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» вбачається, що Статутом відповідача не передбачена можливість припинення повноважень працівників підприємства та/або його філій, окрім повноважень голови підприємства (ч.7 п.8.24 статуту). Голова підприємства не має права припиняти повноваження будь-яких працівників підприємства та/або його філій, оскільки ч.7 п.8.24 Статуту передбачено єдине право припинення повноважень - це право Наглядової ради підприємства припинити повноваження Голови підприємства, як наслідок, він не є працівником, який може бути звільнений на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Враховуючи наведене просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к «Про звільнення ОСОБА_1 » зі змінами внесеними наказом від 25.11.2019 №859-к.;

поновити його на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»;

виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення по справі;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року дану справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року відкрито провадженні у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Протокольною ухвалою від 29.05.2020 року, за клопотанням представника третьої особи ОСОБА_3 , який виконував обов`язки Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України», було залучено до часті у справі Міністерство інфраструктури України, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_2 , Міністерство інфраструктури України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним і скасовано наказ в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к «Про звільнення ОСОБА_1 » зі змінами внесеними наказом від 25.11.2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України з 25 листопада 2019 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.11.2019 року по 20.08.2020 року включно в сумі 679 409 грн. 25 коп. сума зазначена без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України та стягнення середнього заробітку за один місяць, допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір в сумі 7634 грн. 89 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 02 жовтня 2020 року представник відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України Сидоренко Дарина Олександрівна надіслала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначила, що відповідно до п.1.1 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємствомі діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 березня 2013 року № 133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Таким чином, власником державного підприємства «Адміністрація морських портів України» є держава в особі Міністерства інфраструктури України (уповноважений орган управління), тому висновки суду першої інстанції про те, що власником ДП «АМПУ» в розумінні ст. 73 ГК України є держава Україна, а Міністерство інфраструктури України є представником власника (уповноваженим власником орган) є безпідставними.

Також безпідставними є посилання в оскаржуваному рішенні суду на «власника, як володільця корпоративних прав», оскільки корпоративні права власника властиві для корпоративних підприємств, а ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством.

Вказала, що пунктом 7.5 Статуту передбачено, що Голова підприємства призначає напосаду та звільняє з посади працівників підприємствавідповідно до штатного розпису підприємства. Заступники Голови підприємства призначаються на посаду Головою підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління. Разом з цим, Статутом ДП «Адміністрація морських портів України» не передбачено погодження звільнення заступників Голови з Уповноваженим органом управління.

Із системного аналізу норм чинного законодавства, а також положень Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» вбачається, що власником в особі органу управління (Міністерства інфраструктури України) делеговано частину повноважень щодо управління підприємством - Голові ДП «Адміністрація морських портів України» , в тому числі, щодо призначення на посаду та звільнення з посади працівників підприємства.

Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, підставою для розірвання договору є рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

Таким чином, Голова ДП «Адміністрація морських портів України», як уповноважений власником орган на прийняття та звільнення працівників ДП «Адміністрація морських портів України», має право розірвати трудовий договір з посадовою особою ДП «Адміністрація морських портів України» шляхом припинення повноважень.

Відповідно до п. 7.9. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» посадовими особами підприємства, серед інших, є заступники Голови підприємства.

Позивач, який обіймав посаду заступника Голови ДП «Адміністрація морських портів України» з економіки, відповідно до ч. З ст. 65 ГК України, Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» є посадовою особою підприємства, з яким трудовий договір може бути припинений Головою ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Зважаючи на те, що заступник Голови є працівником підприємства, а його посаду згідно зі Статутом віднесено до складу посадових осіб підприємства, Голова ДП «Адміністрація морських портів України» в статусі уповноваженого власником органу відповідно до законодавства та Статуту має право розірвати трудовий договір з такою посадовою особою підприємства, зокрема, з підстави, передбаченої п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Звернула увагу на те, що оскільки Голова ДП «Адміністрація морських портів України» наділений повноваженнями щодо звільнення працівників, у тому числі, з підстав припинення повноважень посадових осіб ДП «Адміністрація морських портів України» , тому окремого рішення про припинення повноважень позивача законодавство не вимагає. Крім того, наглядова рада ДП «Адміністрація морських портів України» не уповноважена власником - державою в особі Міністерства інфраструктури України наділяти повноваженнями працівників ДП «АМПУ», у тому числі, заступника Голови ДП «АМПУ» з економіки, яку обіймав позивач.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що встановлена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівників. Безпідставним є висновок суду першої інстанції про обов`язок роботодавця запропонувати позивачу перехід на іншу роботу, відповідно до положень ст. 32 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що його посада заступника голови не відноситься до органів управління державного підприємства, оскільки такими, відповідно до ст.73 ГК України є керівник і наглядова рада, тому його не можна було звільняти за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Вказав, що рішення про звільнення за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України може відбутися тільки за рішенням власника (уповноваженого органу), яким у даному випадку є Міністерство інфраструктури України, проте уповноважений орган рішення про його звільнення не приймав. Крім того, звільнення його за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України не відповідає легітимній меті закону, оскільки відповідач не зміг пояснити причини і мету його звільнення, при тому, що жодних претензій до його діяльності не було.

У судовому засіданні представник відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України Сидоренко Дарина Олександрівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузнєцов Костянтин Віталійович в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Міністерства інфраструктури України адвокат Лов`як Світлана Сергіївна та представник ОСОБА_3 адвокат Жуковська Тетяна Романівна в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник третьої особи: Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №436-к від 27.10.2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП «Адміністрація морських портів України». (а.с.11-16 т.1)

Наказом в.о. голови ОСОБА_2 ДП «Адміністрація морських портів України» № 120-к від 20.02.2017 року, ОСОБА_1 було переведено на посаду заступника голови з економіки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» постійно з 20 лютого 2017 року. (а.с.17 т.1)

Наказом в.о. голови ОСОБА_2 ДП «Адміністрація морських портів України» № 805-к від 31.10.2019 року було припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді заступника голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки. Звільнено з роботи ОСОБА_1 , заступника голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки, 31 жовтня 2019 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадової особи. (а.с.18 т.1)

Також встановлено, що в період з 31.10.2019 року по 22.11.2019 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с. 20 т.1).

Після отримання листка тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 серії АДЧ №366889, наказом в.о. голови ОСОБА_2 ДП «АМПУ» від 25.11.2019 року №859-к у наказ №805-к були внесені зміни щодо дати звільнення позивача та замінено слова та цифри, а саме «31 жовтня 2019 року» на «25 листопада 2019 року». (а.с.19 т.1)

До трудової книжки позивача були внесені зміни щодо записів про звільнення за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу №805-к від 31.10.2019 року, які були визнані недійсними та зроблено новий запис про звільнення ОСОБА_1 за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України на підставі наказу №859-к від 25.11.2019 року.

Матеріали справи містять підтвердження ознайомлення позивача з копією наказу про звільнення.

25.11.2019 року відповідачем було проведено з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, виплачена вихідна допомога.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що звільнення його з посади заступника голови ДП «АМПУ» є незаконним та безпідставним, оскільки в наказі не зазначено підстав для його звільнення та доказів на підтвердження припинення його повноважень, як посадової особи. Крім того, наказ про звільнення прийнято не уповноваженою на це посадовою особою відповідача.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_2 , Міністерство інфраструктури України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції послався на те, що матеріали справи не містять доказів припинення повноважень позивача, як посадової особи, жодних доказів щодо підстав та причин звільнення позивача, оскільки в ході судового розгляду з`ясовано, що нарікань на роботу позивача не було, він належним чином виконував свої посадові обов`язки, пов`язані із забезпеченням досягнення державним підприємством економічного ефекту, до дисциплінарної відповідальності позивач не притягався, тобто, не вчиняв дій, які б вимагали від власника оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень. Також суд першої інстанції зробив висновок про те, що власником ДП «Адміністрація морських портів України», в розумінні статті 73 ГК України, є держава Україна, а Міністерство інфраструктури України, є представником власника (уповноваженим власником органом), тоді як ініціатором звільнення позивача був в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів України», який в розумінні статей 63, 65 Господарського Кодексу України не є власником (володільцем корпоративних прав) підприємства, а відноситься до органів управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», до кола повноважень якого не входить прийняття рішення про припинення повноважень, яке стало підставою для звільнення позивача з п.5 ч. 1 ст. 41 КЗпП. Крім того, позивач був посадовою особою підприємства та був наділений посадовими повноваженнями Наглядовою радою підприємства, проте, зазначений орган посадові повноваження позивача не припиняв. Отже, звільнення заступника Голови ДП «Адміністрація морських портів України» не було ініційоване власником Державного підприємства та не залежало від його волі, при цьому голова ДП «Адміністрація морських портів України», не має повноважень щодо призначення та звільнення заступників голови ДП «Адміністрація морських портів України». Окрім цього, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що до видання оспорюваного наказу позивач не був повідомлений про припинення з ним трудових відносин, йому не було запропоновано перехід на іншу роботу, відповідно до положень статті 32 КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та не відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника- статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України передбачено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року.

У законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє.

Для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24 липня 2014 року, згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до статті 364 Кримінального кодексу України. На думку цього органу, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. До останніх, відповідно до абзацу 1 пункту 1 примітки до статті 364 Кримінального кодексу України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень, тощо).

При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хабарництво» від 26 квітня 2002 року № 5, до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, можуть належати керівники вищої та середньої ланки підприємства, що здійснюють керівництво трудовим колективом в цілому або його окремими підрозділами, ділянками роботи, тощо (керівники підприємств, філій, начальники цехів, відділів, їх заступники, бригадири, виконроби, майстри тощо).

Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями.

Отже, особа є посадовою не лише тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, а й у разі, коли здійснює їх тимчасово.

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України у відношенні посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств).

Зокрема, відповідно до статті 63 ГК України одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац 5 частини першої статті 63 ГК України).

Згідно з частиною третьою статті 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівника.

Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 07 лютого 2018 року справа № 711/5711/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі №724/140/16-ц, від 16 жовтня 2019 року справа № 753/4399/17, від 12 серпня 2019 року справа № 404/6606/15 від 28 січня 2020 року справа № 703/2072/18.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент видачі наказу про припинення його повноважень та звільнення на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України перебував на посаді заступника голови з економіки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно п.7.9. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» посадовими особами підприємства є, зокрема, заступники голови підприємства.

Таким чином, позивач, який обіймав посаду заступника голови ДП «Адміністрація морських портів України» з економіки, відповідно до ч. 3 ст. 65 ГК України, Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» є посадовою особою підприємства, та його повноваження могли бути припинені та він міг бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що наказ про його звільнення прийнято не уповноваженою на це посадовою особою відповідача. Суд першої інстанції погодився з такими доводами позовної заяви вказавши, що звільнення заступника голови ДП «Адміністрація морських портів України» не було ініційоване власником Державного підприємства, яким є держава Україна а особі уповноваженого власником органу Міністерства інфраструктури України, та не залежало від його волі, при цьому голова ДП «Адміністрація морських портів України» не має компетенції щодо призначення та звільнення заступників голови ДП «Адміністрація морських портів України».

Як вбачається з матеріалів справи, наказом в.о. голови ОСОБА_2 ДП «Адміністрація морських портів України» № 805-к від 31.10.2019 року було припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді заступника голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки. Також вказаним наказом звільнено з роботи ОСОБА_1 , заступника голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки, 31 жовтня 2019 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадової особи. (а.с.18 т.1)

Згідно п.1.1 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України», Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року №133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, який є уповноваженим органом управління. (а.с.79-93)

Отже, власником державного підприємства «Адміністрація морських портів України» є держава в особі Міністерства інфраструктури України (уповноважений орган управління), тому висновки суду першої інстанції про те, що власником ДП «Адміністрація морських портів України» в розумінні ст. 73 ГК України є держава Україна, а Міністерство інфраструктури України є представником власника (уповноваженим власником орган) є безпідставними, а доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на «власника, як володільця корпоративних прав», оскільки корпоративні права власника властиві для корпоративних підприємств, яким ДП «Адміністрація морських портів України» не являється.

Відповідно до пунктів 7.2, 7.3., 7.4. Статуту, управління підприємством здійснює голова підприємства. Голова підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або Статутом до компетенції наглядової ради та/або Уповноваженого органу управління. Наймання (звільнення) голови підприємства здійснюється наглядовою радою підприємства шляхом укладення (розірвання) з ним контракту у порядку, встановленому законодавством України. Голова підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або цим Статутом до компетенції наглядової ради підприємства та/або Уповноваженого органу управління.

Пунктом 7.5. Статуту передбачено, що голова підприємства, зокрема: призначає на посаду та звільняє з посади працівників підприємства відповідно до штатного розпису підприємства; формує апарат управління підприємства. Заступники голови підприємства, головний бухгалтер, головний інженер, начальник юридичної служби (юрисконсульт, якщо юридична служба у штаті підприємства не передбачена), особа, відповідальна за виконання контрольно-ревізійної роботи, уповноважений з антикорупційної діяльності, призначаються на посаду головою підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Відповідно до п.8.24 Статуту та п.2.2. розділу 2 Положення про наглядову раду державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до виключної компетенції наглядової ради підприємства належить, зокрема: призначення на посаду та припинення повноважень голови підприємства, затвердження умов контракту з ним, встановлення розміру винагороди голови підприємства, укладення і розірвання з ним контракту, здійснення контролю за дотримання умов контракту; призначення та припинення повноважень керівника підрозділу внутрішнього аудиту підприємства; обрання та припинення повноважень корпоративного секретаря.

Пунктом 9.1. Статуту визначено, що уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: погоджує призначення заступників голови підприємства, головного бухгалтера, головного інженера, начальника юридичної служби (юрисконсульта, якщо юридична служба у штаті підприємства не передбачена), особи, відповідальної за виконання контрольно-ревізійної роботи та уповноваженого з антикорупційної діяльності; за поданням голови підприємства призначає та звільняє керівників адміністрації морських портів (начальників морських портів); призначає і звільняє капітанів морських портів.

Згідно п.1.1.,1.2. Посадової інструкції заступника голови з економіки апарату управління державного підприємства «Адміністрації морських портів України», заступник голови з економіки призначається на посаду головою ДП «Адміністрація морських портів України» за погодженням з Уповноваженим органом управління та звільняється з посади головою ДП «Адміністрація морських портів України». Заступник голови з економіки безпосередньо підпорядковується голові ДП «Адміністрація морських портів України» .

З аналізу вказаних пунктів Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» та Посадової інструкції заступника голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» слідує, що заступник голови підприємства призначається на посаду головою підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління, а звільняється з посади лише головою підприємства, якому він безпосередньо підпорядкований.

В Статуті ДП «Адміністрація морських портів України» та Посадовій інструкції заступника голови з економіки апарату управління державного підприємства «Адміністрації морських портів України» відсутні положення про іншу процедуру припинення повноважень та звільнення заступника голови підприємства.

З наведеного слідує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що голова ДП «Адміністрація морських портів України» не має повноважень на звільнення його заступників та що такі повноваження належать уповноваженому органу управління- Міністерству інфраструктури України. Також судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що Статутом підприємства передбачено, що уповноважений орган управління, тобто Міністерство інфраструктури України, наділене повноваженнями на звільнення лише керівників адміністрації морських портів (начальників морських портів) та капітанів морських портів, а до виключної компетенції наглядової ради підприємства належить лише припинення повноважень голови підприємства, припинення повноважень керівника підрозділу внутрішнього аудиту підприємства та припинення повноважень корпоративного секретаря.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що саме до компетенції голови ДП «Адміністрація морських портів України» належить припинення повноважень його заступників та звільнення їх з роботи.

Таким чином, наказ № 805-к від 31.10.2019 року про припинення повноважень ОСОБА_1 та звільнення його з роботи відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України прийнято уповноваженою особою в.о. голови ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_3

Також в позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що його звільнення з посади заступника голови ДП «Адміністрація морських портів України» є незаконним та безпідставним, оскільки в наказі не зазначено підстав для звільнення та доказів на підтвердження припинення його повноважень, як посадової особи. З такими доводами позовної заяви погодився суд першої інстанції, вказавши, що матеріали справи не містять доказів припинення повноважень позивача, як посадової особи, жодних доказів щодо підстав та причин звільнення позивача, оскільки в ході судового розгляду з`ясовано, що нарікань на роботу позивача не було, він належним чином виконував свої посадові обов`язки, пов`язані з забезпеченням досягнення державним підприємством економічного ефекту, до дисциплінарної відповідальності позивач не притягався, тобто не вчиняв дій, які б вимагали від власника оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів припинення повноважень позивача, як посадової особи є помилковим, оскільки згідно з наказом в.о. голови ОСОБА_2 ДП «Адміністрація морських портів України» № 805-к від 31.10.2019 року спочатку було припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді заступника голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки, а потім цим же наказом звільнено з роботи ОСОБА_1 , заступника Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки, 31 жовтня 2019 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадової особи. Отже звільненню позивача з роботи передувало припинення його повноважень, як посадової особи, що відповідає п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Крім того, як зазначалося вище, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення посадової особи про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівника. Вказане узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув та вважав незаконним припинення повноважень та звільнення позивача за п.5 ст.41 КЗпП України з огляду на відсутність доказів щодо підстав та причин звільнення позивача, а також виходячи з того, що позивач виконував свої трудові обов`язки належним чином та нарікань на його роботу не було.

Безпідставним також є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не був повідомлений про припинення з ним трудових відносин, оскільки чинним законодавством не передбачена необхідність попереднього повідомлення про припинення повноважень посадової особи та про звільнення за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про обов`язок роботодавця запропонувати позивачу перехід на іншу роботу, відповідно до положень статті 32 КЗпП України, яка регулює порядок переведення та переміщення працівника на іншу роботу на підприємстві, а також зміну істотних умов праці працівника.

Судом першої інстанції не враховано, що в ч.2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. В ч.4 ст.41 КЗпП України передбачено, що розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Таким чином, в результаті розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу обов`язковим є переведення працівника за його згодою на іншу роботу у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України); 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці (п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України); 3) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу (п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України); 4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи (п.4 ч.1 ст.41 КЗпП України).

При цьому, в КЗпП України відсутні норми, які б визначали обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу посаду у випадку розірвання трудового договору за п.5 ч.1ст.41 КЗпП України. Дійсно, замість розірвання трудового договору, за згодою працівника його могло бути переведено на іншу роботу (стаття 32 КЗпП України), проте при звільненні за п.5 ч.1 ст.41 КЗПП України це є правом роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу, а не його обов`язок. На вказане суд першої інстанції увагу не звернув, а його висновок про те, що звільнення є незаконним, зокрема з тих підстав, що позивачу не було запропоновано іншу роботу, не узгоджуються із зазначеними приписами чинного законодавства.

Отже, повноваження заступника голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з економіки ОСОБА_1 , як посадової особи цього підприємства, можуть бути припинені головою ДП «Адміністрація морських портів України».

Позивачем не доведено, що його звільнення у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи проведено з порушенням вимог чинного законодавства.Доводи позивача про незаконність його звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивача відбулось відповідно до норм трудового законодавства, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу в.о. голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 31.10.2019 року № 805-к «Про звільнення ОСОБА_1 » зі змінами внесеними наказом від 25.11.2019 №859-к, поновлення позивача на посаді заступника голови з економіки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України Сидоренко Дарини Олександрівни підлягає задоволенню, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України сплачено 11452,34 грн. судового збору.

За результатами апеляційного розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України задоволено в повному обсязі та апеляційним судом ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та про поновлення на роботі, то судові витрати Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України за подання апеляційної скарги в цій частині у розмірі 1152,60 грн. ((1921*0,4)*150/100) підлягають стягненню з Державного бюджету України. В частині іншої позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судовий збір підлягає стягненню на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України з ОСОБА_1 у розмірі 10191,14 грн. (6794,09*150/100)

Керуючись п.5 ч.1ст.41 КЗпП України, ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України Сидоренко Дарини Олександрівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», ОСОБА_3, Міністерство інфраструктури України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України () 10191,14 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Міністерства інфраструктури України () 1152,60 грн. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий: Судді: