441/1445/19 2/441/142/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2020 р. Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Перетятько О.В.,

за участі секретаря Сорока М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городок Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок з господарською спорудою в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарською спорудою АДРЕСА_1 в цілому, як 1/2 частину у подружньому майні та 1/2 частину в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що за час шлюбу вона та її чоловік ОСОБА_5 спорудили житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті чоловіка вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак, через відсутність правовстановлюючих документів на вказане майно, не може оформити свідоцтва про право на спадщину за законом. З покликанням на відсутність спору щодо вказаного житлового будинку та інших спадкоємців, які б претендували на це майно, неможливість іншим шляхом реалізувати своє право на спадкове майно, просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на житловий булинок в цілому, як 1/2 частину спільного майна подружжя та 1/2 частину в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка.

У судове засідання позивачка не з`явилась, подала до суду письмову заяву, в якій просила про розгляд справи без її участі, позов підтримала (а.с. 44).

Представник Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області в судове засідання не з`явився, сільський голова подав до суду лист, в якому проти задоволення позову не заперечив, просив справу розглядати без участі представника сільської ради (а.с. 71).

Треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, подали до суду письмові заяви, в яких вказали, що на спадкове майно не претендують, проти задоволення позову в користь матері - ОСОБА_1 не заперечують, просять про розгляд справи без їхньої участі (а.с. 45-52, 53-58, 59-62).

Вивчивши матеріали справи, оглянувши заяви сторін, третіх осіб, оригінал інвентаризаційної справи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування розяснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК в ред. 2004р., якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Так, ст. 524 ЦК України у редакції 1963 р. передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 р., прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця.

У відповідності до ч. 1 ст. 529 При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001року №127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» з подальшими змінами та доповненнями не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року.

У відповідності до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, який затверджено Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства 13.06.2012 №304, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. №7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с. 19).

На випадок своєї смерті спадковим майном не розпорядився.

Із копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 вбачається, що 28.10.1968 року у с. Мшана Городоцького району Львівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 , 1946 р.н., та ОСОБА_6 , 1949 р.н. (а.с. 18).

За час шлюбу ОСОБА_5 , на підставі його заяви, виділено та відведено в натурі земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво на території Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області та надано дозвіл на виконання будівельних робіт зі спорудження житлового будинку і господарської споруди в с. Заверешиця Городоцького району Львівської області, що підтверджується копіями виписки з протоколу зборів уповноважених колгоспу «Заповіт Леніна» Городоцького району Львівської області від 13.04.1978 р., Рішення виконавчого комітету Повітненської сільської ради народних депутатів № 48 від 27.07.1978 р., Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР № 293 від 13.10.1978 р., Рішення виконавчого комітету Городоцької районної ради депутатів трудящих Львівської області № 57 від 22.02.1979 р., Акту виносу в натурі плану земельної ділянки (а.с. 13, 14, 15, 16, 17).

Із позовної заяви, довідки, видано виконкомом Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області № 150 від 10.02.2014 року, копії технічного паспорту, вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 1980 року побудови, його забудівником був ОСОБА_5 (а.с. 7-11, 21).

З листів Самбірського МБТІ № 01/5-183 від 30.09.2019 р., КП «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації» № 430 від 20.09.2019 р., оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи, вбачається, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не реєструвалося (а.с. 35, 36).

Із оглянутої в суді спадкової справи № 352/03 вбачається, що після смерті чоловіка позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_2 , між тим, отримала відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок (а.с. 41, 43 зворот.).

Як вбачається із Рішення виконавчого комітету Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області № 12 від 27.03.2020 р. житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_2 змінено на АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР в редакції від 20.06. 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.28 цього кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У відповідності до ст. 112 ЦК УРСР майно могло належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України;).

Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція могла бути спростована одним із подружжя. Один із подружжя може оспорювати поширення режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку.

Проте, відповідачем не надано, а судом не роздобуто жодних доказів, які б свідчили, що ОСОБА_5 за життя оспорював дану презумпцію.

Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 року у справі №6 -843 цс17 від 06.02.2018 року, постановах ВС України у справі №235/9895/15ц та №404/1515/16 -ц.

Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, оскільки була дружиною померлого ОСОБА_5 .

Водночас інші спадкоємці першої черги - діти ОСОБА_5 , від спадщини відмовилися на користь позивачки.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З огляду на вищенаведене, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також враховуючи фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що обставин, які б вказували, що ОСОБА_5 при житті набув або володів житловим будинком з господарською спорудою по АДРЕСА_1 , неправомірно, або що такий є самочинно побудований, в суді не встановлено, ОСОБА_1 має право на 1/2 частину житлового будинку як на спільне майно подружжя, набуте ними під час шлюбу, іншу частину спадщини фактично прийняла, в тому числі, проживає у спірному житловому будинку, треті особи - діти позивачки на спадкове майно не претендують, інших спадкоємців немає, а тому, є підстави до визнання за позивачкою права власності на вищевказаний житловий будинок з господарською спорудою в цілому, як 1/2 частина у подружньому майні та 1/2 частина в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 13, 81, 89, 90, 141, 211, 258-259, 265, 354, суд, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 , право власності на житловий будинок з господарською спорудою АДРЕСА_1 в цілому, як 1/2 частина у подружньому майні та 1/2 частина в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із Повітненської сільської ради Городоцького району Львівської області в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , 2473 грн. 08 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду через Городоцький районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Перетятько О.В.