Справа № 545/902/20
Провадження № 2/545/584/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2020 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Кіндяк І.С.,

за участі секретаря Радченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, так як відповідач у встановлені у договорі позики строки суму позики не повернув, що і стало підставою для звернення з даним позовом у суд, просив суд:

- стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ):

- заборгованість за договором позики у сумі 311 811,00 грн.;

- проценти за користування коштами у сумі 63 032,76 грн.;

- інфляційні втрати за несвоєчасне виконання обов`язку повернути кошти в сумі 14 655,11 грн.

- три проценти річних за несвоєчасне виконання обов`язку повернути кошти в сумі 11994,00 грн.

- стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3118,11 грн.

У судовому засідання позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач у судовому засідання відповідачі проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердили, що відповідачка брала у позивача кошти і борг і написала про це розписку.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 02.11.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого позичальник, ОСОБА_2 отримала від позикодавця, ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 311 811.00 грн., які позичальник у присутності свідка ОСОБА_3 , зобов`язалась повернути у строк до 30 грудня 2018 року, що підтверджується борговою розпискою про отримання суми позики від 02.11.2018 року.

Як встановлено, станом на 25.04.2020р., позичальник, ОСОБА_2 з невідомих підстав, отриману, 02.11.2018р. позику у встановлені строки, позикодавцю ОСОБА_1 не повернула.

Відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмові від виконання зобов`язання, в силу положень ст. 525 ЦК України, не допускається.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У зв`язку з не виконанням зобов`язань за Договором позики (розпискою) від 02.11.2018 відповідач, станом на 13.04.2020р. перед позивачем має заборгованість, що складається з наступного:

-311 811.00 грн., сума позики;

-14 655.11 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне виконання обов`язку;

-11 994.00 грн., 3 % річних за несвоєчасне виконання обов`язку повернення суми позики, що підтверджується розрахунком заборгованості який міститься у змісті позову (а.с.5-6).

Суд вважає, що стосується позовної вимоги про стягнення з боржника процентів за користування коштами у сумі 63 032,76 грн., дана вимога є безпідставною, оскільки у змісті договору позики (РОЗПИСКА) від 02.11.2018р. відсутні умови які б передбачали нарахування процентів за користування сумою позики.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Враховуючи правовий висновок, що міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов`язку в натурі.

За таких підстав, суд приходить до висновку про те, що позивач позбавлений можливості відновити своє порушене право на повернення грошових коштів у загальному порядку, окрім судового.

Суд, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення основної суми позики, 3-х відсотків річних та інфляційних втрат, посилаючи на договір позики та норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з боржника, заборгованість за договором позики від 02.11.2018р., що стосується позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами у сумі 63 032,76 грн., то в цій частині слід відмовити за безпідставністю їх пред`явлення.

Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача, виходячи із пропорції до задоволених вимог (84.3%).

Керуючись ст.ст. 9-13, 81, 200, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 549, 551, 554, 625, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ):

- заборгованість за договором позики у сумі 311 811,00 грн.;

- інфляційні втрати за несвоєчасне виконання обов`язку повернути кошти в сумі 14 655,11 грн.

- три проценти річних за несвоєчасне виконання обов`язку повернути кошти в сумі 11994,00 грн., всього: 338460.11 грн.

В іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 2628.57 грн.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя

Полтавського районного суду

Полтавської області І.С. Кіндяк