ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/34672/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

заявник - Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко Сергій Володимирович,

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувачі: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого залучено Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

Держава в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 ,

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Литвинової І.В., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Старший ДВ ВПВР ДДВС МЮУ Сіренко С.В. звернувся з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_1 .

Своє подання обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, на виконання якого судом 06 листопада 2017 року видано виконавчий лист, та виконання постанови від 17 лютого 2016 року про стягнення з боржника суми виконавчого збору в дохід держави. Так, вказані виконавчі провадження відкрито протягом 2017-2018 років, про існування яких боржнику відомо, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, фактами звернень сторони боржника із скаргами та клопотаннями про зупинення виконавчого провадження.

Оскільки рішення суду не виконується, жодних дій, спрямованих на його виконання, боржником не здійснюється, він не цікавиться перебігом виконавчого провадження та не з`являється до виконавчої служби, просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими документами у справі № 752/164/14-ц та виконавчому провадженні № 49912783.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року подання старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренка С.В. задоволено. Тимчасово обмежено боржника у зведеному виконавчому провадженні № 55293277 ОСОБА_1 у праві на виїзд за межі України до виконання майнових зобов`язань, покладеним на нього рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року у справі № 752/16479/14-ц та постановою у виконавчому провадженні № 49912783 від 17 лютого 2016 року, без вилучення паспортного документу.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання старшого державного виконавця примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ Сіренка С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції залишив без розгляду його клопотання про залучення його у справу з можливістю з`явитися в судове засідання для надання пояснень.

Суд не дослідив та не надав жодної правової оцінки доказам та обставинам на які посилався у поданні державний виконавець, що стало підставою для постановлення завідомо незаконної ухвали суду.

Вказує, що він не ухиляється від виконання рішення суду із 2017 року, що підтверджується двома повідомленнями від 27.03.2018 у виконавчих провадженнях № 49912783 та № 55287431, в яких він повідомляв державного виконавця, що з 03.03.2018 він працює в ТОВ НДФТІ «Диполь» на посаді заступника директора з фінансових питань. Вказану інформацію державний виконавець приховав, звертаючись із поданням до суду.

Вважає твердження суду та припущення державного виконавця про те, що він з 2017 року уникає виконання зобов`язань необґрунтованими.

До свого подання державний виконавець надав вибіркові документи, однак відомості про отримання ним будь-яких письмових вимог матеріали справи не містять, а є лише супровідні листи і постанови, що на його думку не може свідчити про факт направлення та інформування його, як боржника.

Суд безпідставно послався в ухвалі на відповідь Державної прикордонної служби від 01.06.2020, як на належний доказ, однак як вбачається вказана відповідь підтверджує, що він перетинав кордон України в період з 02.01.2015 по лютий 2016 року, коли виконавчі провадження ще не було відкрито.

Окрім цього, вважає безпідставним зазначення в ухвалі суду посилання на постанову про розшук транспортних засобів, як на підставу щодо ухилення від виконання зобов`язань, оскільки доказів направлення йому такої постанови державним виконавцем не надано.

Вказує також, що державний виконавець не перевірив дійсну адресу його прописки та проживання, що вказує на безпідставність тверджень про неможливість розшуку майна.

Вважає, що державним виконавцем не наведено жодних підстав, які б давали повноваження суду обмежити його праві у праві виїзду за кордон України, оскільки лише перебування його у статусі боржника не є підставою для задоволення клопотання.

В матеріалах справі відсутні докази, що він не з`являється на виклик до державного виконавця або докази, які б давали підстави вважати, що він має намір ухилитися від виконання судового рішення шляхом залишення території України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просив ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Представник АТ «Альфа-Банк» - Тавлуй О.М. та представник заявника ОСОБА_4 заперечували про доводів апеляційної скарги, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.10.2020 задоволено клопотання представника АТ «Альфа-Банк» Тавлуя О.М. та залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк» (ас.226) на підставі постанови старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренка С.В. від 18.08.2020 у ВП № 55287431(ас.219).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Правильне застосування судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина та має на меті сприяти ефективному, своєчасному і законному примусовому виконанню рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст.441 ЦПК України, та за поданням державного виконавця на підставі ст. 18 Закону України « Про виконавче провадження» ( 02 червня 2016 року № 1404 -У111) у зв`язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

Оскільки, відповідно до ст. 441 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства .

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Суд, задовольняючи подання державного виконавця, виходив з того, що у боржника ОСОБА_1 існує заборгованість по виконанню рішення, і він ухиляється від виконання зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 червня 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і присуджено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 33 990 161, 73 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн.

На виконання зазначеного рішення 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчі листи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані» про стягнення заборгованості - скасовано, провадження у цій частині закрито, у решті рішення суду - залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року - залишено без змін.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 01 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження № 55287431, на підставі заяви стягувача (ПАТ «Укрсоцбанк») та виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва, виданого 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц, про стягнення з боржника заборгованості у розмірі 33 990 161, 73 грн.

06 вересня 2018 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. відкрито виконавче провадження № 57147593 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 2 728 751, 10 грн, на підставі заяви стягувача (Держава в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України) та постанови у виконавчому провадженні № 49912783 від 17 лютого 2016 року, копія якої отримана представником боржника ( ОСОБА_1 ) за довіреністю 24 вересня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

06 грудня 2019 року виконавче провадження № 571475893 з примусового виконання постанови № 49912783 від 17 лютого 2016 року приєднано до виконавчого провадження № 55293277 постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В.

Згідно з інформації наданої Державною фіскальною службою України щодо боржника - ОСОБА_1 інформація про постійне місце роботи відсутня (№ , № ).

Пенсійний фонд України надав інформацію, що боржник - ОСОБА_1 пенсію не отримує.

В процесі виконання рішень, державним виконавцем прийнято постанову від 06 вересня 2018 року про арешт рухомого та нерухомого майна боржника, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг № 136818063) та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (витяг № 56829530).

05 грудня 2018 року прийнято постанову про арешт майна боржника, що знаходяться на рахунках низки банківських установ.

Згідно з відповіді Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 13 вересня 2018 року вих. № 18813 встановлено, що боржнику належить VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип кузова: вантажопасажирський-в, кузова №: НОМЕР_1 , 2002 р. в., ДНЗ: НОМЕР_2 та ПГ, тип кузова: ПР-легковий-В, шасі № НОМЕР_3 , 2007 р. в., ДНЗ: НОМЕР_4 .

Постановою державного виконавця від 05 грудня 2018 року оголошено в розшук майно боржника: VOLKSWAGEN TRANSPORTER, тип кузова: вантажопасажирський-в, кузова №: НОМЕР_1 , 2002 р. в., ДНЗ: НОМЕР_2 та ПГ, тип кузова: ПР-легковий-В, шасі № НОМЕР_3 , 2007 р. в., ДНЗ: НОМЕР_4 , що на даний час у розшуку.

Вказані обставини, встановлені судом першої інстанції, дають підстави стверджувати, що боржник приховує належний йому транспортний засіб, чим ускладнює виконання рішення суду та прямо порушує вимоги п.1 ч. 5 ст. 19 ЗУ «про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_1 , старший державний виконавець Сіренко С.В. окрім іншого, надав також відповідь ДМСУ, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_5 , виданого 12 серпня 2016 року. Разом з цим, на запит ВПВР ДДВС МЮ України отримано електронну відповідь від 01 червня 2020 року Державної прикордонної служби України за результатом якої встановлено, що боржник неодноразово перетинав кордон України на транспортному засобі марки Mercedes, державний номер НОМЕР_6 , який йому не належить.

Як встановлено, вимогу державного виконавця щодо надання декларації про доходи та майно за формою, встановленою Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 09 жовтня 2018 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) (із змінами) боржником проігноровано. Відповідний документ (декларація) не наданий ОСОБА_1 ні на вимогу державного виконавця, ні на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Указані обставини боржником в апеляційній скарзі не спростовані та свідчать про переховування боржником майна та приховування цінностей, на які можливо звернути стягнення для виконання вимог виконавчих документів. Указані дії також свідчать, що боржником вчиняються дії, що перешкоджають виконанню рішень суду. Зокрема вчиняються дії що спричиняють тривале виконання, яке пов`язане з виявленням майна боржника. Судом встановлено, що ОСОБА_1 на теперішній час не виконав рішення Голосіївського районного суду м. Києва 22 червня 2017 року та виконавче провадження не закінчено. Боржнику відомо про наявність виконавчого провадження, що свідчить про отримання постанови про відкриття виконавчого провадження (ас.7), його зверненням (ас.23) та скаргою (ас.26-29).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що з часу відкриття виконавчого провадження боржник не з`являється до державної виконавчої служби, не цікавиться станом заборгованості та будь-яких дій направлених на її погашення не вчиняє.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржником добровільно подано лист від 27.03.2018 з повідомленням про те, що він працює в ТОВ «Науково-дослідний фізико-технічний інститут «Диполь» на посаді заступника директора з правових питань не свідчить про факт не ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду, оскільки встановлено, що станом на 27.03.2018 виконавче провадження № 55287431 було зупинено на підставі ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від12.12.2017 у справі № 6-26038ск17. А тому державний виконавець був позбавлений можливості звернути стягнення на заробітну плату.

З наданої ОСОБА_1 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 28.10.2020 копії трудової книжки вбачається, зокрема, що боржник звільнений із займаної посади за власним бажанням 28.09.2018 (ас.224).

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що державним виконавцем вжито усіх передбачених законодавством заходів примусового виконання рішення, однак останнє не виконано, боржник ухиляється від виконання судового рішення.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що вся кореспонденція, яка направлялася ОСОБА_1 державним виконавцем адресована на попередню адресу його прописки спростовується матеріалами справи. До того ж копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 57147593 направлена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та отримана за довіреністю « ОСОБА_5 » 24.09.2018. Вказана ж адреса є адресою прописки ОСОБА_1 , що вбачається з наданої останнім до апеляційної скарги копії паспорту (а.с.167-169).

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів, які б свідчили про факт умисного ухилення боржника у виконавчому провадженні не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, враховуючи те, що боржник не здійснює дії, направлені на виконання рішення суду протягом трьох років.

У справі «Soering vs UK» від 7 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд.

Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що обмеження у праві виїзду за кордон ніяким чином не може порушувати права ОСОБА_1 , оскільки така міра є тимчасовою і тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в такому випадку зумовить пришвидшення виконання рішення суду.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: