н/п 2/490/2485/2020 Справа № 490/1275/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

секретар судового засідання - Дудник Г.С,

за участю: позивача та представника позивача - адвокатки Сидорчук К.А.

представника відповідача прокуратури Миколаївської області Качаун А.О.,

представника відповідача ДКС України - Хмельницького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління Служби безпеки України у Миколаївській області, Прокуратури Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та утримання в місцях попереднього ув`язнення, -

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Управління Служби безпеки України у Миколаївській області, Прокуратури Миколаївської області, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України шляхом списання коштів з спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, на його користь 337 566 грн. 90 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 20 вересня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а ще 19 вересня 2015 року у його житлі було проведено обшук і тоді ж він був затриманий працівниками правоохоронних органів. Під час досудового розслідування до нього застосовувались запобіжні заходи вигляді обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в період з 21 вересня 2015 року по 07.12.2015 року, в період з 07.12.2015 року по 03.02.2016 року - нічний домашній арешт, а подльшому - особисте зобов`язання. Такоим чином він був позбавлений волі та утримувався в умовах ІТТ та СІЗО м.Миколаєва з 19 вересня 2015 по 07 грудня 2015 року включно.

Вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.10.2016 року позивача виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ( справа № 490/10870/15), 23.01.2019 року Миколаївським апеляційним судом вирок суду залишено без змін. Не погоджуючись з вказаним рішенням прокурор прокуратури Миколаївської області лише відносно ОСОБА_1 оскаржив в касаційному порядку ухвалу апеляційного суду , в якій просив ухвалу Миколаївського апеляційного суду щодо нього ОСОБА_1 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. І лише 28.11.2019 року касаційний кримінальний суд Верховного Судуд Постановою залишив в силі ухвалу апеляційного суду від 23.01.2019 року.

Таким чином внаслідок незаконного притягнення позивача як підозрюваного та обвинуваченого , незаконного застосування до позивача запобіжних заходів у вигляді позбавлення волі та обмеження його права на приватне життя під час кримінального провадження йому завдано моральну шкоду, яка підлягає компенсації. Під час перебування позивача під слідством та судом впродовж 50 місяців та 9 днів , з яких 50 днів перебував під вартою - внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності були порушені його права та свободи, порушилися його життєві зв`язки, завдано шкоди його репутації.

Таким чином за час незаконного перебування під слідством та судом з розрахунку відповідно до вимог ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду" та ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" , виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць та 9 нів - розмір відшкодування моральної шкоди становить 237 566,90 грн.

Крім того, позивач оцінює моральну шкоду за кожен день його перебування за гратами абсолютно неправомірно - у 2000 грн, що загалом становить 100000 грн за 50 днів ув`язнення.

Відзиву на позов від відповідача ДКС України не надходило, відповідач неодноразово повцідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно відзиву на позов від 04 травня 2020 року представника Управління СБУ в Миколаївській області вони заперечують позов, оскільки законом не визначено в окремому порядку відшкодування моральної шкоди внаслідок утримання осіб у місцях попереднього ув`язнення. Позивач перебував під слідство та судом з 20.09.2015 по 23.01.2019 року ( до моменту набрання виправдовувального вироку відносно нього законної сили) загалом 40 місяців. Таким чином, позивачу для реалізації його прав на відшкодування моральної шкоди її розмір слід вираховувати виходячи з часу перебування під слідством та судом та мінімального розміру заробітної плати при поданні позовної заяви (40 міс х 4723 грн) - 188 920 грн. Розмір заявленої позивачем шкоди нічим не обгрунтований , доказами не підтверджується та суперечить наведеним розрахункам.

Згідно відзиву прокуратури Миколаївської області,який надано до суду 10.04.2020 року, враховуючи, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки перебував під слідством та судом з 20.09.2015 до 23.01.2019 року ( постановлення ухвали Миколаївським апеляційним судом - тобто день, коли виправдовувальний вирок суду набув законної сили) , тобто 40 місяців та 2 дні, але розмір має бути відповідно до мінмального встановленого законом України - 189 235 грн, оскільки в позовній заяві позивач не навів обгрунтованих обставин відшкодування йому шкоди в більшому, ніж встановлено законодавством, розмірі.

Згідно відзиву на позов ДКС України, позивачем помилково зазначено про період перебування його під судом до перегляду справи в касаційному порядку, адже виправдовувальний вирок набув законної сили 23.01.2019 року. Зазначають, що п. 3 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 01.12.2016 року № 1774-УІІІ, встанволено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом ( 01.01.2017) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плти, інших виплат, а застосовується прожитковий мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі - з 1 січня 2020 року 2027 гр, з 1 оипня - 2118 грн. З врахуванням викладеного, сума відшкодування позивачу повинна становити 84 993,29 грн. Отже розмір моральної шкоди є надуманим та визначений позивачем без врахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральнихї страждань.

Крім того позивачем не вірно зазначено у позовній заяві порядок стягнення шкоди.

17 червня 2020 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Звернули увагу суд на те, що законодавством встановлено мінімальний розмір моральної шкоди, проте максимальних меж моральної шкоди не встановлено. Звернули увагу суду на те, що позивач тривалий час перебував під дією запобіжного заходу у вигляді фактичного позбавлення волі , утримувався в СІЗО м.Миколаєва , тобто зазнав значних обмежень своїх прав.

Представник відповідача ДКС України у судовому засіданні підтримав свої заперечення, виклдаені у відзиві.

Представник прокуратури Миколаївської області Качаун А.О. вважав, що дійсно є підстави, передбачені законом, для відшкодування моральної шкоди, проте просив стягнути мінімальний розмір шкоди.

Представник Управління СБу в Миколаївській області у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішенні справи виходить з такого.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

ОСОБА_2 передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно достатті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, серед іншого громадянинові відшкодовується (повертаються) також моральна шкода.

Згідно зіст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються наряду з іншим і моральна шкода.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 13 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди » №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що діють на час розгляду справи. Визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

19.09.2015 року співробітника Управління СБУ в Миколаївській області за місцем мешкання ОСОБА_1 проведено огляд квартири.

19 вересня 2015 року в порядку ст. 208 КПК ОСОБА_1 був затриманий та до 21 вересня 2015 року перебував в ізоляторі тимчасового тримання.

20 вересня 2015 року було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України

Також, під час здійснення досудового розслідування, стосовно позивача було застосовано запобіжні заходи, зокрема Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.09.2015 року до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в строк до 18.11.2015 року .

В подальшому ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2015 року обвинуваченому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці в СІЗО м.Миколаєва , а саме до 15 січня 2016 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.12.2015 року обвинуваченому ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт строком до 04.02.2016 року з обовязковим використанням електронного засобу контролю із забороною залишати житло за адресою фактичного місця мешкання з 20.00 годин до 06.00 годин.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2016 р. ОСОБА_1 виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується за ч.1 ст. 263 КК України.

Згідно Ухвали від 23 січня 2019 року Миколаївским апеляційним судом вищевказаний вирок суду у відношенні позивача залишено без змін. Ухвала набрала законної сили 23.01.2019 року.

Постановою від 28.11.2019 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду ( за участю ОСОБА_1 , та його захисника Сидорчук К.А.) - ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 23.01.2019 року щодо ОСОБА_1 , залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Судом встановлено, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, законодавством встановлений тільки мінімальний розмір моральної шкоди за даною категорією справ, а остаточний розмір визначається судом з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством.

При цьому, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 2 грудня 2015 року в справі за № 6-2203цс15.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік» у 2020 році мінімальна заробітна плата складала - у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні.

Відповідно до п.24, п.26ч.1 ст. 3 КПК України, 24) судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами; 26) учасники судового провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, представник персоналу органу пробації, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, а також інші особи, за клопотанням або скаргою яких у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється судове провадження.

За аткого, суд доходить до висновку , що ОСОБА_1 знаходився під слідством та судом ( з урахуванням касаційного розгляду справи -як складаовою судового провадження) з 19.09.2015 р. по 28.11.2019 р., тобто 50 місяців та 9 днів.

При цьому за цей пеірод він перебував під вартою, тобто фактично був позбавлений волі, 50 днів.

Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів.

Мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 4 723 грн. 00 коп., тому сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншою, ніж 237 566,90 грн. ((4723 х 50 міс) + (4723х12/365 = 155,27 х 9 днів)

Однак, відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, з урахуванням конкретних обставин по справі, в тому числі і тривалості перебування позивача під слідством та судом, зазнавав обмеження свободи пересування, обмеження у здійсненні права на працю та відпочинок, зазнавав втручання у особисте приватне життя, був протягом тривалого часу - 50 днів позбавлений волі та перебував у СІЗО м.Миколаєва ( що поза розумним сумнівом не можна вважати належними умовами для нормального життя людини) , а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі 287 500 грн. 00 коп.

Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ДКС України про те, що для визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди необхідно брати як розрахункову величину мінімальну заробітну плату на час звернення до суду або прожитковий мінімум з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилаються відповідач та треті особи, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі розмір прожиткового мінімумум на одну особу.

Проте, вказаним Законом не вносилися зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19).

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно з підпунктом 1 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

За такого, відповідно до положень ст. 5 ЦПК України та враховуючи принцип jura novit curia («суд знає закони»), суд вважає за необхідне визначити правильний спосіб стягненян коштів у даній справі, в якій відповідальність за позовними вимогами позивача несе саме держава.

На підставі ст. 141-142 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 287 500 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 листопада 2020 року

Суддя О.А. Гуденко