Номер провадження: 22-ц/813/4468/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О. М.,

за участю секретаря Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 22 серпня 2007 року АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» уклав з відповідачем кредитний договір № 5449-018/07Р, відповідно до якого Банк надав йому кредитні кошти у розмірі 40 216, 00 дол. США зі сплатою 12, 39 % річних за користування кредитними коштами з остаточним строком повернення кредитних коштів до 22 серпня 2014 року.

Проте ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, в результаті чого станом на 04 червня 2015 року в нього виникла прострочена заборгованість на загальну суму 37 374, 58 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 04 червня 2015 року у розмірі 15 272, 00 дол. США; заборгованості за процентами за період з 01 липня 2008 року по 04 червня 2015 року у розмірі 6 926, 30 дол. США; неустойки (пені) за кредитом за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 10 476, 96 дол. США; неустойки (пені) за процентами за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 4 699, 32 дол. США.

Позовна заява вмотивована тим, що відповідач не виконує умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за ним процентів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» (ідентифікаційний код за ) заборгованість по кредитному договору № 5449-018/07Р від 22 серпня 2007 року на загальну суму 37 374 (тридцять сім тисяч триста сімдесят чотири) дол. США 58 центів, яка складається з: заборгованості за кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 04 червня 2015 року у розмірі 15 272 (п`ятнадцять тисяч двісті сімдесят два) дол. США; заборгованості за процентами за період з 01 липня 2008 року по 04 червня 2015 року у розмірі 6 926 (шість тисяч дев`ятсот двадцять шість) дол. США 30 центів; неустойки (пені) за кредитом за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 10 476 (десять тисяч чотириста сімдесят шість) дол. США 96 центів; неустойки (пені) за процентами за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 4 699 (чотири тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) дол. США 32 центи.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» (ідентифікаційний код за ) суму судового збору у розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн.

Ухвалою Приморського районного суду від 15.02.2018 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»» про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача) його правонаступником, новим кредитором було задоволено. Замінено сторону виконавчого провадження Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» на првонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

22 березня 2019 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року, відповідно до якої апелянт просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Правекс Банк» про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» заборгованості за кредитним договором № 5449-018/07Р від 22.08.2007 року в розмірі 37 374,58 дол США та витрати по сплаті судового збору 3 654 грн відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим з наступних підстав.

Суд першої інстанції не повідомивши відповідача належним чином про час та місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього, суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

У заяві від 23 березня 2018 року про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року апелянт зазначав, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності.

ОСОБА_1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що при розгляді справи судом першої інстанції визнав встановленими недоведені обставини. Зазначає, що суду слід звернути особливу увагу на розрахунок заборгованості (а.с. 21, 22. 23, 24) наданий позивачем за період з 01.08.2007 року по 04.06.2015 року.

За розрахунком позивача загальна сума коштів складала 40 216 доларів США, відповідачем було сплачено всього 43 244 доларів США, з яких 24 944 дол США тіла кредиту та 18300 доларів США нарахованих відсотків.

Як вбачається з вказаного розрахунку, позивачем до суми основного боргу нарахована неустойка (пеня) за кредитом за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 10 476 дол США 69 центві та неустойка ( пеня) за процентами за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 4 699 дол США 32 центи.

Апелянт зазначає, що вказані розрахунки є невірними.

Ззвертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що останній платіж ОСОБА_1 за кредитним договором було здійснено 28.12.2011 року.

З огляду на вказане ОСОБА_1 заявляє про сплив строку позовної давності до частини вимог позивача, врахувавши той факт, що Банк звернувся з позовом до суду 05 серпня 2015 року (тобто з пропуском сроку) та просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 серпня 2007 року по 04 червня 2015 року в сумі 15272,00 доларів США, заборгованість за процентами за період з 01 липня 2008 року по 04 червня 2015 року в розмірі 6296,30 доларів США, неустойки (пені) за кредитом за період 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року в розмірі 10476,96 доларів США, неустойки (пені) за процентами за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 4699,32 доларів США.

При цьому, апелянт також звертає увагу колегії суддів на те, що у рішенні суду наведено розрахунки заборгованості за кредитним договором, у тому числі пені в іноземній валюті без переведення її в національну за курсом установленим Національним банком України на час розрахунку. Зазначає, що вищевказане не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, статті 5 Декрету про систему валютного регулювання і валютного контролю, не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-211цс17.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

11 листопада 2020 року від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (правонаступник ТОВ «Правекс Банк») надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника правонаступника позивача.

11.11.2020 року представником апелянта ОСОБА_1 адвокатом Мироненко Н.Л подано клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з обмеженнями участі в судовому засіданні на підставі запровадження карантину через спалах гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Колегія суддів відхиляє заяву представника ОСОБА_1 адвоката Мироненко Н.Л. з огляду на наступне.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1,5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

На виконання зазначеного розпорядження, сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.04.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2020 року № 914/0/15-20 суддю ОСОБА_2 звільнено у відставку.

Розпорядженням № 2602 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.04.2020 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А. П., Таварткіладзе О.М..

21 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О. В. та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» - правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уклав з ОСОБА_1 кредитний договір № 5449-018/07Р, відповідно до якого Банк надав йому кредитні кошти у розмірі 40 216, 00 дол. США зі сплатою 12, 39 % річних за користування кредитними коштами з остаточним строком повернення кредитних коштів до 22 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 479, 00 дол. США щомісяця до 10-го числа наступного місяця.

Відсотки за користування кредитом відповідно до п. 4.5 кредитного договору підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент припинення дії кредитного договору, зазначеного в п. 1.2 кредитного договору.

Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2 кредитного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення.

Проте, ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, в результаті чого станом на 04 червня 2015 року в нього виникла прострочена заборгованість на загальну суму 37 374, 58 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом за період з 01 серпня 2007 року по 04 червня 2015 року у розмірі 15 272, 00 дол. США; заборгованості за процентами за період з 01 липня 2008 року по 04 червня 2015 року у розмірі 6 926, 30 дол. США; неустойки (пені) за кредитом за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 10 476, 96 дол. США; неустойки (пені) за процентами за період з 01 серпня 2012 року по 04 червня 2015 року у розмірі 4 699, 32 дол. США, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга - підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК).

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Щодо змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання"

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (п.7.6 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту до 22.08.2014 (пп.1.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (п. 4.5 кредитного договору) і для процентів за користування кредитом (п.1.3 кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК).

Про правові наслідки порушення зобов`язання боржником йдеться також у ч.1 ст.611, чч.24 ст.612 ЦК, чч.1, 2 ст.220 ГК, які передбачають відповідальність боржника.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 22.08.2014.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК).

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст.252255 ЦК.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що згідно з умовами кредитного договору (пп.3.1, 3.3) позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом 28.12.2011 року, у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 05.08.2015.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі N 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі N 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі N 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі N 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі N 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі N 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі N 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку. Суд першої інстанції направляв відповідачу ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви, які повернулись до суду з відміткою про повернення за терміном зберігання (а.с.42).

ОСОБА_1 не брав участі у такому розгляді справи судом першої інстанції. Відповідач, скориставшись своїм правом, заявив про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення суду, яка ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 22 жовтня 2015 року відхилена (а.с. 119).

Як вже зазначалося, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 5449-018/07Р від 22.08.2007 року (т. 1 а.с. 21-24) укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Ганатнія`та ОСОБА_1 вбачається, що останній платіж внесено відповідачем 28.12.2011 року. В подальшому, банком було здійснено перерахунок суми щомісячного платежу, зазначеного в орієнтовному графіку щомісячного платежу по кредиту (т. 1 а.с. 15-17), розрахованого на момент укладення договору, з урахуванням суми сплаченої ОСОБА_3 , - до моменту закінчення терміну дії кредитного договору, а саме: до 22.08.2014 року (відповідно п. 1.2 договору). Згідно перерахунку, банком визначено, що ОСОБА_1 відповідно до умов договору до 10 числа кожного місяця повинен вносити фіксовану суму у розмірі 479 дол США до 31.07.2014 року та останній платіж у сумі 459 дол США 31.08.2014 року тобто в межах строку (терміну) дії договору.

Враховуючи висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 апеляційний суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» пропущено строк позовної давності, щодо застосування якого заявлено відповідачем ОСОБА_1 , для звернення стягнення до щомісячних платежів до 01.08.2012 року. Стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором в межах строку 3-ьох років до моменту звернення ПАТ КБ «Правекс Банк» правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» з позовом до ОСОБА_1 : а саме з 31.08.2012 року до 31.08.2014 року, що становить 11 955 дол США відповідно до розрахунку (479 дол. x 24 (місяці) + 459 дол = 11 955 дол США).

Щодо вимог про стягнення заборгованості за процентами

Великою Палатою ВС було прийнято постанову від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, в якій було уточнені підходи по стягненню процентів що виникають з кредитних правовідносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, та проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до висновків викладених у вищевказаній постанові Великої Палати проценти за користування кредитом проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України.

Проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Згідно висновків постанови у справі № 444/9519/12 строк позовної давності за вимогами про сплату процентів за правомірне користування кредитом (які фактично не були сплачені) повинен обчислюватися окремо по кожному простроченого платежу за відповідний період. Тому, за загальним правилом проценти за користування кредитом стягуються за трирічний період, що передує даті пред`явлення позову.

В постанові по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС детально роз`яснила відмінності у термінах «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «виконання зобов`язання», зазначивши що такі строки можуть збігатися, а можуть бути відмінними, наприклад, коли сторони погодили конкретні терміни сплати кредиту за договором, проте вказали, що договір діє до повного виконання зобов`язань за таким договором (пункти 35, 53 постанови від 28.03.2018 по справі №444/9519/12)

У контексті цих термінів, у постанові по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно до ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Згідно висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 строк позовної давності за вимогами про сплату процентів за правомірне користування кредитом (які фактично не були сплачені) повинен обчислюватися окремо по кожному простроченого платежу за відповідний період. Тому, за загальним правилом проценти за користування кредитом стягуються за трирічний період, що передує даті пред`явлення позову.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що вимога про стягнення процентів за останні три роки дійсна у контексті того, що не закінчився строк кредитування згідно положень договору № 5449-018/07Р від 22 серпня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 .

Таким чином, стягненню з ОСОБА_1 підлягає заборгованість за процентами в сумі 6926,30 грн за період 31.08.2012 року до 31.08.2014 року.

Після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється право кредитодавця нараховувати та стягувати проценти (які фактично не були сплачені до дати позову) за правомірне користування кредитом.

Таким чином, настання вищенаведеної обставин змінює строк кредитування, що має наслідком припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а саме припинення нарахування відсотків за правомірне користування грошовими коштами за статтями 1048 та 1054 ЦК України.

Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі N 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другоїстатті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Таким чином ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувшись до суду з позовом 05.08.2015 року з пропуском строку позовної давності щодо стягнення неустойки (пені) за кредитом та за процентами у зв`язку з порушенням боржником зобов`язання, оскільки останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 28.12.2011 року.

Щодо стягення заборгованості в іноземній валюті

Суд відхиляє доводи апелянта щодо наведено розрахунки заборгованості за кредитним договором, у тому числі пені в іноземній валюті без переведення її в національну за курсом установленим Національним банком України на час розрахунку з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З огляду на вищевказане суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат. На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь Банку документально підтверджений сплачений судовий збір за подання позову - 3 654 грн.т. 1 а. с. 2, за подання апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 5 481,00 грн. т. 1 а. с. 187.

Пропорційно розміру задоволених вимог ПАТ «Правекс Банк» (80%) у розмірі (11 955 дол США та 6 926,36 дол США) 3 654,00 грн. х 55,4% = 2 024,3 грн. Стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» підлягає судовий збір за подання позовної заяви у розмірі (3 654,00 грн 2 024,3 грн) 1 629,68 грн.

Пропорційно розміру задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 45,6% у розмірі 5 481, 00 грн х 45,6 % = 2 499,34 грн. Стягненню з Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі (5 481,00 грн 2 499,34 грн ) 2 981,66 грн.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 скасувати.

Ухвалити нове рішення яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (місцезнаходження 04112 м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32 , ) заборгованість по кредитному договору № 5449-018/07Р від 22 серпня 2007 року: заборгованості за кредитом за період з 01 серпня 2012 року по серпень 2014 року у розмірі 11 955 (п`ятнадцять тисяч двісті сімдесят два) дол. США, заборгованість процентами за період з 01 серпня 2012 року по серпень 2014 року у розмірі 6 926 дол США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (місцезнаходження 04112 м. Київ вул.. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32 , ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 629,68 грн.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (місцезнаходження 04112 м. Київ вул.. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32 , ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 981,66 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.11.2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе