справа № 489/5719/19 провадження №2/489/826/20
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк» про визнання договору недійсним,

встановив:

У жовтні 2019 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № від 24.03.2017 у сумі 42693,25 грн. та понесені судові витрати.

Як на підставу позовних вимог в позові вказано, що між сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту № від 24.03.2017, згідно умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 51500,00 грн. на споживчі цілі та придбання послуг, строком до 24.03.2020 та сплатою процентів в розмірі 36 процентів річних. Через неналежне виконання боржником зобов`язань станом на 15.05.2019 утворилася заборгованість в сумі 42693,25 грн., яка складається із 32453,83 грн. заборгованості по кредиту, 7033,45 грн. заборгованості за процентами та 3205,97 грн. комісії.

У відзиві на позов від 20.05.2020 представник відповідача адвокат Михайленко О.В. в задоволенні позовних вимог банку просив відмовити. Вказав, що із розміром заборгованості відповідач не погоджується, так як позивач не надав її обґрунтованого розрахунку за весь період користування кредитом, з вказівкою на період сплати певних коштів, залишку тіла кредиту після поступового погашення кредиту, прострочених та нарахованих процентів, а також нарахованої пені. Розрахунок заборгованості позивача базується на його власних припущеннях та не підтверджений первинними документами у відповідності до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно квитанцій, які є у відповідача за період з 24.03.2017 по 26.08.2018 ним було сплачено 54150,00 грн. таким чином, різниця складає 3695,00 грн. (54150,00 - 50445,00). Крім того, позивач просить стягнути комісію у розмірі 32905,97 грн. нарахування якої є неправомірним, а тому сплачена відповідачем комісія в розмірі 7879,50 грн., що підтверджується розрахунком позивача, повинна бути зарахована на погашення заборгованості тіла кредиту. За такого, відповідач погоджується, що сума заборгованості, яка може бути стягнута з нього, має складати 27912,78 грн. (42693,25 14780,47).

20.05.2020 відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійним пункту 1.6 договору про надання споживчого кредиту № від 24.03.2017, укладеного між сторонами, а також зобов`язати АТ «ОТП Банк» здійснити перерахунок заборгованості, зарахувавши сплачену комісію у розмірі 7879,50 грн. у рахунок оплати тіла кредиту.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом вказав, що умови договору про нарахування комісії не відповідають положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 № 168, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносини, відповідно до яких умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною.

У відповіді на відзив, який надійшов до суду 02.06.2020 представник позивача вказав на неправомірність доводів відповідача, надання банком всіх аргументованих доказів порушення зобов`язання відповідачем за кредитним договором та утворення наявної заборгованості. Розрахунок заборгованості ґрунтується на Графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та є невід`ємною частиною цього договору, та являється первинним документом.

Нарахування комісії є правомірним та відповідає вимогам статей 627,629 ЦК України якими передбачено, що сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У поданому до суду відзиві на зустрічний позов представник позивача в задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити. Вказав, що договір між сторонами було укладено у письмовій формі та його умови жодним чином не суперечать вимогам статті 203 ЦК України. Посилаючись на положення Закону України «Про споживче кредитування» вказав, що на момент укладення між сторонами договору про надання споживчого кредиту, норми, які забороняли кредитодавцю встановлювати у договір будь-які збори, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначення цього Закону застосуванню не підлягають. Позивач заперечує проти нарахованої суми комісії посилаючись на пункт3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, але пунктів 3.2 цієї Постанови передбачає, що кредитний договір має містити графік платежів, який включає в себе крім іншого вартість всіх супутніх послуг до яких належить комісія.

У відповідні на відзив на зустрічний позов, представник відповідача на необґрунтованість доводів позивача, викладених у відповіді на зустрічний позов.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.11.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 21.05.2020 зустрічний позов відповідача прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з позовною заявою АТ «ОТП Банк». Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засіданні сторони представників не направили, про розгляд справи повідомленні належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника банку та просив задовольнити позовні вимоги банку, а в зустрічному позові відмовити.

Представник відповідача у своїй заяві розгляд справи просив здійснити за його відсутності та відсутності відповідача.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

24.03.2017 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № , відповідно до умов якого позичальник отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 51500,00 грн. зі сплатою 36 процентів річних за користування кредитними коштами, строком до 24.03.20202 (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору, Банк надає Позичальнику споживчий кредит, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним Договором та Додатком № 1 «Графік платежів».

Сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дату платежу та розмірі, зазначеному в Графіку платежів ( пункт 1.5 договору).

За управління кредитом Позичальник сплачує комісію, розмір якої заначений в Графіку платежів (пункту 1.6 договору).

За порушення строків або суми щомісячного платежу Позичальником він сплачує штраф за кожен факт порушення: 25 грн. (пункту1.9 договору).

Помісячне погашення кредиту, сплату процентів та інших платежів, сторони узгодили Графіком платежів, який є додатком № 1 до наведеного договору.

При підписанні кредитного договору відповідачем також було заповнено та підписано 24.03.2017 Анкету-заяву на отримання кредиту.

Фактичне отримання відповідачем кредиту підтверджується заявою на видачу готівки № 400Т01NRK від 24.03.2017 на суму 51500,00 грн.

Розрахунком заборгованості за кредитним договором, який додано до відповіді на відзив, позивач підтвердив, що через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 26.05.2020 утворилася заборгованість в сумі 42693,25 грн., з яких заборгованість по кредиту 32453,83 грн., процентам 7033,45 грн., комісії за РО 3180,97 грн., плати за пропуск платежу 25 грн.

Вказаний розрахунок відповідає розрахунку наведеному в позовній заяві, який складений станом на 15.05.2019, за винятком комісії розмір якої вказано 3205,97 грн. та не вказано про заборгованість із плати за пропуск платежу. Загальна сума заборгованості за яким становить 42693,25 грн.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Із розрахунку позивача слідує, що на погашення заборгованості по кредиту відповідач сплатив 19046,17 грн., процентів - 23529,33 грн., комісії за РО - 7879,50 грн., всього 50455,00 грн.

У підтвердження часткового погашення заборгованості відповідач надав оригінали квитанцій за період з 24.03.2017 по 26.08.2018 на загальну суму 54150,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За положеннями статі 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно частини першої статті 13, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із позовної заяви та письмових заяв позивача вбачається, що заборгованість відповідача по кредитному договору підтверджується розрахунком заборгованості.

При цьому, позивач не надав суду виписки по особовому рахунку позичальника, яка відповідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, яка є належним та допустимим доказом по справі, на підставі якої можливо встановити фактичне виконання позичальником взятих зобов`язань, зокрема, отримання кредиту та внесення платежів на його погашення.

В свою чергу, відповідач часткове виконання своїх зобов`язань підтвердив квитанціями на перерахування коштів позивачу, загальна сума платежу за якими складає 54150,00 грн.

За такого, при вирішенні спору в частині розміру заборгованості суд виходить з розміру погашення, який підтверджено відповідачем квитанціями.

Згідно статті 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Згідно укладеного між сторонами договору, його умовами не передбачено черговості погашення заборгованості.

Як наведено вище, згідно розрахунку позивача отримані від відповідача кошти зараховані банком 19046,17 грн. на погашення заборгованості по кредиту, 23529,33 грн. - процентів, 7879,50 грн. комісії за РО. Всього відповідачем сплачено 50455,00 грн.

Різниця між сплаченими відповідачем коштами, які вказано у розрахунку позивача, та коштами, сплату яких підтверджено відповідачем квитанціями, складає 3695,00 (54150,00 50455,00).

Із зустрічної позовної заяви та відзиву на позов вбачається, що відповідач оспорює правомірність кредитного договору в частині сплати комісії.

З 10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VІІІ, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Відповідно частини першої статті 1 цього Закону загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Таким чином, починаючи з 10.06.2017 законодавством України надано право банкам отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування».

Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 по справі № 467/555/19.

Із укладеного між сторонами договору вбачається, що його укладено 24.03.2017, тобто до набрання чинності наведеним вище Законом, а відтак на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка існувала на дату укладення кредитного договору.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 по справі № 6-2071цс16 та постанові Верховного Суду від 24.10.2018 по справі № 276/4216/16-ц.

Тому, враховуючи наведені положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» умови укладеного між сторонами договору в частині сплати комісії є недійсними.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічного позову в частині визнання недійсним пункту 1.6 договору про надання споживчого кредиту, що виключає задоволення позовних вимог банку про стягнення комісії.

Як вказано вище, на погашення комісії позивачем зараховано 7879,50 грн., які відповідач просить зарахувати у рахунок погашення тіла кредиту.

Між тим, суд не в повній мірі погоджується з визначеною відповідачем черговістю погашення заборгованості та вважає за необхідне сплачений розмір комісії та 3695,00 грн., як різниці між підтвердженою відповідачем сумою внесених ним на погашення заборгованості платежів та розміром погашеної заборгованості, вказаної у розрахунку позивача, що в сумі складає 11574,50 грн., зарахувати в рахунок зменшення заборгованості з процентів, а залишок на погашення тіла кредиту, що відповідає статті 534 ЦК України

За такого, заборгованість по процентам становитиме 0,00 грн., а по тілу кредиту 27912,78 грн. (32453,83 4541,05).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та дослідженні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог банку шляхом стягнення з відповідача 27912,78 грн. заборгованості по тілу кредита. В іншій частині вимог банку слід відмовити через недоведеність.

Зустрічна позовна заява відповідача підлягає також частковому задоволенню шляхом визнання недійсним пункту 1.6 договору. У вимогі зустрічного позову про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості слід відмови, оскільки цим рішенням суд зменшив основну заборгованість відповідача на розмір сплаченої комісії.

Так як позовні вимоги банку задоволено частково, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1255,75 грн. (1921,00 х 65,37%).

У зв`язку із частковим задоволення зустрічного позову та звільненням відповідача від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» з банку на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «ОТП Банк» про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № від 24.03.2017, яка складається із 27912,78 грн. заборговпаності по тілу кредита, а також 1255,75 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк» відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним умови пункт 1.6 договору про надання споживчого кредиту № від 24.03.2017.

В іншій частині позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» судовий збір в сумі 1255,75 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: Акціонерне товариство «ОТП Банк», ОКПО 21685166, МФО 300528, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Жилянська, 43;

відповідачі: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 27.11.2020.

Суддя І.В.Коваленко