УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

"27" листопада 2020 р. м.Херсон

Суддя Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправними реєстраційні дії державного реєстратора, скасування запису у реєстрі та визнання права власності на реконструйоване домоволодіння,-

В С Т А Н О В И В:

26.11.2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення її позову по справі № 766/12657/20 шляхом накладення арешту на житловий будинок літера «А» загальною площею 76,7 кв.м, житловою площею 47,3 кв. м, кухню літера «Г», сарай літера «Б», «И», душ літера «Ж», туалет літера «З», водопровід № 3, огорожа 1, 2, 4, вимощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви вказала, що в провадженні суду перебуває справа за її позовом до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправними реєстраційні дії державного реєстратора, скасування запису у реєстрі та визнання права власності на реконструйоване домоволодіння. Вважає, що державним реєстратором безпідставно 07.10.2019 р. скасовано її право власності на вищевказані об`єкти, та внесено запис про право власності на вказані об`єкти за ОСОБА_2 01.11.2019 р., оскільки рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29.10.2015р. йшла мова про інше нерухоме майно, а саме житловий будинок літера А житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 55,2, це ж частково стосується інших об`єктів нерухомості, які були частково реконструйовані, добудовані та узаконені безпосередньо неї, тобто вона є власницею цього нерухомого майна, а ОСОБА_2 не набувала на ці об`єкти права власності.

Оскільки ОСОБА_2 на теперішній час визначена власником нерухомості, вона може самостійно на свій розсуд здійснити відчуження нерухомості, що унеможливить або ускладнить виконання рішення у цій справі. Вважає, що вид забезпечення позову арешт нерухомого майна є співмірними з заявленими вимогами через те, що вона просить визнати за нею право власності на вказані об`єкти.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пунктах 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний із позовною вимогою, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Тобто, арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном.

Заявником не мотивоване саме необхідність застосування арешту домоволодіння, про необхідність застосування інших видів забезпечення позову ОСОБА_1 не заявлено.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення, або ефективного захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Заявниця не обґрунтувала у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у даній справі, не навела обґрунтованих доказів, які б свідчили про те, що існує реальна загроза його невиконання чи утруднення виконання, докази ймовірності продажу майна тощо, що свідчить про те, що наведені у заяві доводи ґрунтуються лише на припущеннях, які не можуть бути покладеними в обґрунтування відповідної ухвали.

Отже, врахувавши встановленні вище обставини, суд дійшов висновку про відмову позивачці у накладені арешту на спірну нерухомість.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-154, 157, 258-261, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до Херсонської міської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправними реєстраційні дії державного реєстратора, скасування запису у реєстрі та визнання права власності на реконструйоване домоволодіння - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк, з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяО. В. Ус