ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1704/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/8142/16-ц Категорія: 304090000 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.

за участю секретаряЛюбченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бобра Дениса Олександровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2020 року (повний текст виготовлено 04 серпня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра», банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 17.10.2006 було укладено кредитний договір № 08/2006/840к730, за яким банк надав їй кредит в сумі 31500,00 дол. США під 10,00 % річних та платою за управління кредитом із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.п. 3.3.2-3.3.4 договору позичальниця взяла на себе зобов`язання повернути кредит до 05.10.2026 року включно, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 219,18 дол. США.

Банк своє зобов`язання щодо надання кредиту виконав у повному обсязі.

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальницею щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків вона сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення ОСОБА_3 вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, вона зобов`язана сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту за кожен випадок.

Зважаючи на прострочення платежів за договором, станом на 06.06.2016 заборгованість відповідачки перед банком становила 44518,35 дол. США що включало: заборгованість по кредиту (в тому числі прострочена) 26300,51 доларів США (657567,24 грн.); заборгованість по відсоткам (в тому числі прострочена) 3156,57 доларів США (78920,79 грн.); плата за управління кредитом 1324,84 доларів США (33123,75 грн.); пеня 10586,43 доларів США (264682,69 грн.); штраф 3150 доларів США (78756,53 грн.).

17.10.2006 між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким останній поручився перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе кредитних зобов`язань.

Позичальниця порушила виконання кредитного договору, поручитель добровільно не виконав зобов`язання, тому вони відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі ФГВФО) № 113 від 05.06.2015 у ПАТ «КБ «Надра» запроваджена процедура ліквідації та призначено уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію банку.

28.04.2016 виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення № 616 про продовження строків здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та делегування повноважень ліквідатора.

У позові банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором, розраховану станом на 06.06.2016, а саме: заборгованість по кредиту в розмірі 26300,51 доларів США, заборгованість по відсоткам в розмірі 3156,57 доларів США, заборгованість по платі за управління кредитом в розмірі 1324,84 доларів США, а всього 30781,92 доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість по сплаті неустойки за порушення умов кредитного договору, розраховану станом на 06.06.2016, а саме заборгованість по сплаті пені в розмірі 264682,69 гривень та штраф у сумі 78756,53 гривень, а всього 343439.22 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» понесені судові витрати в рівних частинах.

12.08.2019 до суду надійшла заява від представника ПАТ «КБ «Надра», в якій зазначено, що між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «КБ «Надра» відступило ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.01.2020 замінено позивача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ОСОБА_2 .

10.06.2020 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, розраховану станом на 06.06.2016 року, а саме заборгованість по кредиту в розмірі 26300,51 доларів США, заборгованість по відсоткам в розмірі 3156,57 доларів США, заборгованість по платі за управління кредитом в розмірі 1324,84 доларів США, а всього 30781,92 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті неустойки за порушення умов кредитного договору, розрахункову станом на 06.06.2016 року, а саме заборгованість по сплаті пені в розмірі 264682,69 грн. та штраф у сумі 78756,53 грн., а всього 343439,22 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (заборгованість за кредитним договором, розраховану станом на 06.06.2016 року, а саме заборгованість по кредиту в розмірі 26300,51 доларів США, заборгованість по відсоткам в розмірі 3156,57 доларів США, заборгованість по платі за управління кредитом в розмірі 1324,84 доларів США, а всього 30781,92 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті неустойки за порушення умов кредитного договору, розраховану станом на 06.06.2016 року, а саме заборгованість по сплаті пені в розмірі 264682,69 грн. та штраф у сумі 78756,53 грн., а всього 343439,22 грн.

Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення з поручителя заборгованості за договором кредиту на користь нового кредитора є обґрунтованими, підтвердженими письмовими доказами, у зв`язку з чим визнані судом доведеними.

Представник ОСОБА_1 адвокат Бобер Д.О. подав апеляційну скаргу на рішення суду, вважаючи його таким, що постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права.

Скаржник вважає, що судом стягнуто заборгованість на користь неналежного позивача, оскільки договір кредиту укладено фізичною особою із банком (фінансовою установою). В договорі про відступлення права вимоги за договором кредиту новим кредитором у зобов`язанні вказана фізична особа, яка не є ліцензованим суб`єктом надання фінансових послуг. Посилаючись на нікчемність договору про відступлення права вимоги у позивача відсутнє право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором.

Просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

З матеріалів справи встановлено наступні обставини.

17.10.2006 між ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 08/2006/840к730, за яким банк надав кредит в сумі 31500,00 дол. США під 10,00% річних та платою за управління кредитом із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (т.1 а.с. 9-11).

Кредит надано на строк до 05.10.2026 (п. 1.4 та п. 3.3.4 договору кредиту).

Погашення кредиту передбачено щомісячними платежами до 05 числа поточного місяця (п. 3.3.3).

У пункті 1.3.2 кредитного договору передбачена плата за управління кредитом, яка сплачується позичальником щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості по кредиту.

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків позичальницею сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

За пунктом 5.2 кредитного договору у випадку порушення позичальницею вимог пунктів 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, вона зобов`язана сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту за кожен випадок.

Договір кредиту забезпечено договором поруки від 17.10.2006, укладеним з ОСОБА_1 , згідно з яким останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за основним договором. Відповідно до п.п. 1.2-1.4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі як солідарний боржник разом із позичальником всім належним йому на праві власності майном (т.1 а.с. 12).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданого банком станом на 06.06.2016 (т. 1 а.с. 13-19), заборгованість ОСОБА_3 перед банком складає 44518,35 дол. США, що еквівалентно 1 113 051,00 грн., а саме: заборгованість по кредиту (в тому числі прострочена) 26300,51 доларів США (657567,24 грн.); заборгованість по відсоткам (в тому числі прострочена) 3156,57 доларів США (78920,79 грн.); плата за управління кредитом1324,84 доларів США (33123,75 грн.); пеня 10586,43 доларів США (264682,69 грн.); штраф 3150 доларів США (78756,53 грн.).

17.06.2016 ПАТ «КБ «Надра» направило на адресу ОСОБА_3 та на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 22).

В матеріалах справи наявні підтвердження про вручення вимоги про дострокове повернення кредиту позичальнику ОСОБА_3 , яка отримала її 18.06.2016 (т. 1 а.с. 23).

Досудову вимогу ПАТ «КБ «Надра» від 17.06.2016 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором направлено рекомендованим листом поручителю ОСОБА_1 на дві адреси: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , яка вказана ним в договорі поруки, що підтверджується фіскальним чеком та інформацією про відстеження поштового направлення (т.1 а.с. 24-25).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 17.10.2006 вона, на підставі укладеного кредитного договору, отримала від банку 31500,00 дол. США в гривневому еквіваленті в розмірі 159075,00 грн. (т.1 а.с. 41).

Представник відповідачів адвокат Гричаненко О.М. заявив в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності до вимог банку (дата в заяві не вказана т.1 а.с. 42).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.11.2016 за заявою ОСОБА_3 у справі призначалась судово-економічна експертиза про визначення правильного розрахунку заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 51-52).

У зв`язку з несплатою ОСОБА_3 збору за проведення судової економічної експертизи ухвала суду про призначення експертизи залишена без виконання (т. 1 а.с. 61).

ОСОБА_1 звертався до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання договору поруки припиненим, у зв`язку з чим провадження у даній справі було зупинено (т.1 а.с. 79-85).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.11.2017 у справі 761/16453/17 (т.1 а.с. 95) у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

З Єдиного державного реєстру судових рішень за унікальним номером справи 761/16453/17 встановлено, що постановою апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діяв за дорученням ОСОБА_1 , задоволено. Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року та постановлено нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_4 , який діяв за дорученням ОСОБА_1 , задоволено.

Визнано договір поруки від 17.10.2006, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 припиненим в частині забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором №08/2006/840к730 від 17.10.2006 в сумі мінімально необхідних щомісячних платежів за період з 06.05.2015 по 12.03.2016, що складає 4.391, 2 дол. США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

18.04.2019 право вимоги за кредитним договором від 17.10.2006 разом з забезпеченням було виставлено на електронний аукціон, переможцем якого став ОСОБА_2 , ціна лоту 235629,11 грн. (т.2 а.с. 55).

Відповідно до квитанції 0.0..1 від 06.05.2019 (т. 2 а.с. 57) ОСОБА_2 сплатив на рахунок ПАТ «КБ «Надра» суму в розмірі 235629,11 грн.

08.05.2019 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, предметом якого є право вимоги до позичальника за кредитним договором №08/2006/840к730 від 17.10.2006 з додатковими угодами/договорами, включаючи право вимоги в тому числі і до інших осіб, які зобов`язані виконати обов`язки позичальника за кредитним договором. Відповідно до п. 2.1. вказаного договору відступлення первісним кредитором новому кредитору прави вимоги за договорами поруки, які були укладені в простій письмовій формі, здійснюється на підставі цього договору. Ціна договору визначена в п. 4.1 в розмірі 235.629,11 грн. (т. 1 а.с. 58-64).

В додатку №1 до договору цесії визначено реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, а саме кредитний договір №08/2006/840к730 від 17.10.2006, укладений з позичальником ОСОБА_3 , та договір поруки від 17.10.2006, укладений з поручителем ОСОБА_1 . Також в додатку №1 визначено загальний розмір заборгованості позичальника на дату укладення договору, а саме станом на 08.05.2019 заборгованість становила 55116,69 дол. США (еквівалент 1.451.774,72 грн.)

12.08.2019 представник відповідачів ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про заміну позивача з ПАТ «КБ «Надра» на ОСОБА_2 у зв`язку з укладенням останніми договору про відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідачів (т.1 а.с. 195).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.02.2020 (дату ухвали виправлено на підставі ухвали про внесення виправлень в судове рішення від 21.02.2020) клопотання відповідачів задоволено, замінено позивача з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ОСОБА_2 (т.2 а.с. 68-73).

ОСОБА_2 подав 10.06.2020 заяву про зміну предмета позову, у якій просив стягнути заявлену банком (первісним кредитором) заборгованість тільки з поручителя.

Таким чином, предметом позову нового кредитора, фізичної особи, (після відступлення банком йому прав кредитора) є стягнення заборгованості за кредитним договором із поручителя.

До правовідносин, які виникли в даному випадку, застосовуються такі норми закону.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до п.п. 1.2-1.4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі як солідарний боржник разом із позичальником всім належним йому на праві власності майном.

В п. 2.2. договору поруки сторони узгодили, що поручитель зобов`язаний виконати взяті на себе зобов`язання по цьому договору, не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора. При цьому, за змістом п. 2.4. договору поруки вбачається, що таке повідомлення вважається поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в договорі) чи надана особисто поручителю.

Вимога про дострокове погашення заборгованості вручена ОСОБА_3 18.06.2016 (т. 1 а.с. 23).

Вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором направлено рекомендованим листом 17.06.2016 поручителю ОСОБА_1 на дві адреси: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , яка вказана ним в договорі поруки, що підтверджується фіскальним чеком та інформацією про відстеження поштового направлення (т.1 а.с. 24-25). А тому, відповідно до умов договору поруки поручитель вважається належним чином повідомлений про дострокове погашення боргу за кредитом.

Позов подано 12.07.2016, тобто в межах строку позовної давності.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо неправомірності відступлення права вимоги за договором кредиту від банку фізичній особі, колегія суддів виходить із такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Звертаючись до Черкаського апеляційного суду із скаргою на рішення у даній справі, представник поручителя боржника ОСОБА_1 адвокат Бобер Д.О. посилався на те, що договір купівлі-продажу майнових прав є фактично договором факторингу, а позивач ОСОБА_2 як фізична особа не має повноважень фінансової установи та не має ліцензії на здійснення факторингових операцій.

Скаржник вважає, що судом стягнуто заборгованість на користь неналежного позивача, оскільки договір кредиту укладено фізичною особою із банком (фінансовою установою). В договорі про відступлення права вимоги за договором кредиту новим кредитором у зобов`язанні вказана фізична особа, яка не є ліцензованим суб`єктом надання фінансових послуг. Посилаючись на нікчемність договору про відступлення права вимоги у позивача відсутнє право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

В даному випадку суб`єктами договору про відступлення права вимоги є ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої Ірини Володимирівни (первісний кредитор) та фізична особа ОСОБА_2 (новий кредитор). Тому за суб`єктним складом даний договір не відповідає суб`єктному складу, визначеного законодавством для договору факторингу.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Верховний Суд у постанові від 24 вересня 2020 року у справі №761/9737/18 вирішував питання правомірності стягнення заборгованості за кредитним договором на користь особи, яка набула право вимоги за договором про відступлення права вимоги від банку, але при цьому не була зареєстрована як суб`єкт надання фінансових послуг. Обставини відступлення права вимоги були аналогічні обставинам в даній справі щодо набуття права вимоги новим кредитором, який став переможцем відкритих електронних торгів з продажу права вимоги за кредитними договорами. За результатом перегляду справи Верховний Суд дійшов висновку, що як за суб`єктним складом, так і за своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги, укладений після проведення торгів, є договором відступлення права вимоги (цесії), за яким закон не передбачає обмежень стосовно статусу особи, якій може бути здійснено таке відступлення.

Колегія суддів апеляційного суду враховує висновки Верховного Суду в аналогічній справі.

Судом встановлено, що 18.04.2019 ОСОБА_2 став переможцем електронного аукціону з продажу лоту F51GL41858 «Право вимоги за кредитним договором № 08/2006/840к730 від 17.10.2006 з забезпеченням: (квартира)». За результатам відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-02-27-000111-b від 18.04.2019 був укладений договір №08/2006/840к730 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 08.05.2019. За відступлення права вимоги сплачено 235629,11 грн.

Оцінюючи ознаки укладеного договору в їх сукупності, враховуючи його суб`єктний склад, предмет договору, мету його вчинення, ціну договору, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний договір за своєю юридичною природою є договором про відступлення права вимоги та не є договором факторингу.

Тому, вимога щодо наявності у нового кредитора спеціальної ліцензії на надання фінансової послуги факторингу до даних правовідносин не поширюється.

Вищенаведеним також спростовуються доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанцій помилився щодо природи укладеного договору, адже між сторонами було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, який за своєю природою є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Такий висновок апеляційного суду зроблений на підставі аналізу та за урахуванням останніх правових висновків Верховного Суду в аналогічних справах.

Крім того, апеляційний суд враховує, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Договір про відступлення прав вимоги від 08 травня 2019 року недійсним не визнано, вимоги про його недійсність не заявлено, а тому посилання в апеляційній скарзі на те, що фізична особа не може бути стороною договору відступлення прав, є безпідставними.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.04.2020 у справі №344/14408/15-ц, предметом якого було заміна сторони у виконавчому провадження у зв`язку з набуттям фізичною особою права вимоги за кредитним договором.

Отже з урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_2 має всі законні підстави для звернення з вимогою про примусове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_2 просив стягнути з поручителя заборгованість за кредитом станом на 06.06.2016, тобто до звернення з достроковою вимогою про погашення заборгованості.

В розрахунку заборгованості станом на 06.06.2016 її розмір заявлено в такому обсязі:

-заборгованість за кредитним договором, розраховану станом на 06.06.2016 року, а саме заборгованість по кредиту в розмірі 26300,51 доларів США,

-заборгованість по відсоткам в розмірі 3156,57 доларів США,

-заборгованість по платі за управління кредитом в розмірі 1324,84 доларів США,

а всього 30781,92 доларів США.

Крім того, до заборгованості за кредитом включено неустойку, а саме: пеню в розмірі 264682,69 грн. та штраф у сумі 78756,53 грн., а всього 343439,22 грн.

Для визначення належного розміру заборгованості представник відповідачів клопотав про призначення судової економічної експертизи. Проте, ухвала про призначення експертизи залишена без виконання у зв`язку з несплатою збору, обов`язок по якій був покладений на позичальницю.

Розмір заборгованості апелянтом не оскаржується, власних розрахунків не надано, а тому колегія суддів виходить із розрахунків, які містяться в додатку до позовної заяви.

Відповідно до постанови апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діяв за дорученням ОСОБА_1 , задоволено. Скасовано рішення районного суду та постановлено нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_4 , який діяв за дорученням ОСОБА_1 , задоволено.

Визнано договір поруки від 17.10.2006, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 припиненим в частині забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором №08/2006/840к730 від 17.10.2006 в сумі мінімально необхідних щомісячних платежів за період з 06.05.2015 по 12.03.2016, що складає 4.391, 2 дол. США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розмір заборгованості підлягає зменшенню на 4391,2 дол. США, в межах якої припинено поруку відповідно до постанови апеляційного суду м. Києва від 14.02.2018.

Крім того, незаконною, на думку колегії суддів, є вимога про одночасне стягнення і штрафу і пені, а також про стягнення плати за управління кредитом в розмірі 1324,84 дол. США.

Оцінюючи вимоги в цій частині, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки щодо правової природи комісії банку за обслуговування кредиту, а також одночасного стягнення штрафу та пені, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Відповідно до пункту 1.3.2 кредитного договору від 17 жовтня 2006 року плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у пункті 1.1 цього договору. Плата сплачується у повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом, яким було встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Проте пунктом 2 прикінцевих положень вказаного Закону № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, який набув чинності 16 жовтня 2011 року, визначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати нікчемним пункт 1.3.2 кредитного договору з дня укладення договору.

Разом з тим, 10 травня 2007 року Постановою правління Національного банку України № 168 були затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Пунктом 3.6 зазначених Правил було встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що комісію у вигляді плати за управління кредитом у розмірі 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості, що була встановлена кредитним договором від 17.10.2006, слід вважати нікчемною з дня набуття чинності Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою правління Національного банку України № 168, тобто з 05 червня 2007 року, оскільки зазначений платіж банк продовжував стягувати всупереч вимогам зазначеного нормативно-правового акту.

Зазначена обставина є підставою для перерахунку заборгованості, а саме для відмови в задоволенні вимоги позивача про стягнення плати за управління кредитом в розмірі 1324,84 дол. США.

За змістом висновків Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 року у справі № 520/13279/18, у постанові від 29.01.2020 року у справі № 726/2129/16-ц умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії за управління кредитом є недійсними в силу закону (нікчемними), а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Звертаючись з позовом, кредитор просив стягнути з поручителя, крім іншого, неустойку. За змістом позовних вимог вбачається, що позивачем нарахована як пеня, так і штрафи за одне й те саме порушення умов договору - порушення строку сплати щомісячних платежів.

З приводу одночасного стягнення штрафу та пені колегія суддів зазначає таке.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦПК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, згідно з положеннями статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту за кожен випадок.

Як вбачається з розрахунку, доданого позивачем до позовної заяви, за прострочення сплати мінімально необхідного платежу у період з 06.06.2015 по 06.05.2016 нарахована пеня ставкою 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення на суму 10586,43 дол. США в гривневому еквіваленті в розмірі 264682,69 грн.

Разом з тим, позивачем заявлені також позовні вимоги про стягнення з поручителя штрафу за порушення умов п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 на загальну суму 3150,00 дол. США в гривневому еквіваленті в розмірі 78756,53 грн.

Отже, позивач незаконно нарахував одночасно і пеню, і штраф.

Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі №617/1552/15-ц, предметом перегляду якого була законність положень кредитного договору, укладеного фізичною особою з ПАТ «КБ «Надра».

У зв`язку з безпідставністю застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення - прострочення сплати кредиту, суд дійшов висновку про стягнення неустойки у вигляді лише штрафу в розмірі 78756,53 грн.

За таких підстав, апеляційний суд вирішив, що позовні вимоги є обґрунтованими в частині стягнення із поручителя заборгованості за кредитом в розмірі, що складається з тіла кредиту (26300,51 дол. США), заборгованості по відсоткам (3156,57 дол. США) за вирахуванням суми в розмірі 4391,20 дол. США, порука по якій визнана припиненою судовим рішенням, яке набрало законної сили. Отже, загальний розмір заборгованості становить 25065,88 дол. США (тобто 26300,51 дол. США + 3156,57 дол. США 4391,20 дол. США).

Також за прострочення виконання кредитного договору з поручителя підлягає стягненню штраф в розмірі 78756,53 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає до зміни в частині розміру заборгованості, що підлягає до стягнення з поручителя на користь нового кредитора, відповідно до висновків, викладених у даній постанові.

Крім того, суд першої інстанції не вирішував питання про стягнення судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов заявлено на суму 30781,92 дол. США та 343439,22 грн. (або 1 111 051,00 грн.).

Розрахунок здійснено станом на 06.06.2016. Курс НБУ на 06.06.2016 становив 2500,2072 грн. за 100 дол. США згідно з відкритою інформацією із сайту НБУ.

За позов сплачено 1,5% від суми позову в розмірі 16695,76 грн.

Позов задоволено на суму 25065,88 дол. США та 78756,53 грн. (або 626 698,94 + 78756,53 грн. = 705455,47 грн.), тобто на 63,49%.

Отже за часткове задоволення позову на 63,49% з поручителя на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 16695,76 грн. х 63,49% = 10600,14 грн.

За звернення з апеляційною скаргою ухвалою від 28.09.2020 скаржнику було відстрочено сплату судового збору в розмірі 25043,65 грн. до ухвалення судового рішення апеляційним судом.

Апеляційну скаргу задоволено на 36,51%, відмовлено на 63,49%.

Тому з апелянта слід стягнути в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 25043,65 грн. х 63,49% = 15900,23 грн.

Витрати на правничу допомогу апелянта в розмірі 5000 грн. не підлягають до стягнення у зв`язку з відсутністю підтверджень понесення таких витрат.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бобра Дениса Олександровича задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2020 року змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитом з 30781,92 дол. США до 25065,88 дол. США.

Зменшити розмір стягнутої та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми по сплаті неустойки з 343439,22 грн. до 78756,53 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 10600,14 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 15900,23 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Судді