Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ігнатенка В. М.
25 листопада 2020 року
справа № 130/2907/16-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2018 року.
У цій справі судами установлено, що вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення. Так, 21 серпня 2013 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, спричинив зіткнення з автомобілем, у якому знаходилась пасажир ОСОБА_2 , яка отримала тяжкі тілесні ушкодження. Порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_1 знаходяться у причинному зв`язку із наслідками. ОСОБА_2 , 1955 року народження, встановлено інвалідність першої Б групи загального захворювання. Установлено, що ОСОБА_2 , перебуває на обліку в управлінні з 07 червня 2010 року та отримує пенсію за віком, тобто на час скоєння ДТП ОСОБА_2 вже досягла пенсійного віку. Наслідки перенесеної травми спричинили стійку втрату загальної працездатності в розмірі 60 %, втрату професійної працездатності як бухгалтера - 80 %.
Залишаючи без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та відхиляючи її доводи провідсутність підстав для застосування статті 1195 ЦК України, оскільки на момент заподіяння шкоди позивач досягла пенсійного віку, отримувала пенсію за віком та не працювала, колегія суддів виходила з того, що досягнення особою пенсійного віку не припиняє її конституційного права на працю та не позбавляє права на отримання відшкодування втраченого заробітку незалежно від того чи отримувала ця особа пенсію.
Не можу погодитися із цими висновками колегії суддів з таких мотивів.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.
Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2001 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - це сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Професійна працездатність - це здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливості трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості у звичайних або спеціально створених умовах.
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою визначення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
Частинами першою, третьою статті 1197 ЦК України передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо.
Виходячи з аналізу вказаних норм, слід дійти висновку, що об`єктом відшкодування у розумінні статті 1195 ЦК України є лише майнові втрати, які реально зазнала особа внаслідок завдання такої шкоди. До таких втрат законодавець відносить, зокрема, заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної чи загальної працездатності.
Суди встановили, що на момент завдання шкоди ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла пенсійного віку, тобто вже була непрацездатною та, відповідно до довідки Жмеринського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 21 березня 2017 року, перебуває на обліку в управлінні з 07 червня 2010 року і отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Доказів продовження нею праці за трудовим договором після досягнення пенсійного віку, яку вона не могла виконувати внаслідок ушкодження здоров`я, матеріали справи не містять.
Непрацездатність є міждисциплінарною та міжгалузевою категорією. Крім того, вона класифікується на дві групи: медична і соціальна. Медична непрацездатність встановлюється на основі висновку МСЕК, у той час, як соціальна визначається законом.
У теорії права виділяють таке поняття як «презумпція непрацездатності», коли держава імперативно визнає за певними категоріями громадян непрацездатність, наприклад при досягненні пенсійного віку.
Отже, особа, яка вже є непрацездатною і має право на соціальний захист від держави, не може повторно стати непрацездатною.
Таким чином, стягнення на користь ОСОБА_2 втраченого заробітку (доходу) внаслідок втрати загальної працездатності, не узгоджується із правильним застосуванням статті 1195 ЦК України.
За таких обставин, Верховному Суду потрібно було касаційну скаргу задовольнити, скасувавши оскаржувані судові рішення та постановивши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Суддя В. М. Ігнатенко