Номер провадження: 22-ц/813/3630/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2020 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року у складі судді Аліна С.С.,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову послався на те, що сторони перебували у шлюбі, який 08.12.2016 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси розірвано. Сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач за місцем реєстрації з липня 2016 року фактично не проживає. Позивач просив ОСОБА_2 добровільно знятися з реєстрації, однак остання відмовляється.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з заочним рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, викликати відповідача, який перебуває у м. Одесі, Одеській обласній лікарні, вул. Ак. Заболотного,26/32, урологічне відділення, 9 поверх, у судове засідання.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач з липня 2016 року не проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Добровільно знятися з реєстрації відмовляється. У справі наявна довідка від 20.07.2016, видана відділом адресно-довідкової роботи ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області. Саме з цієї дати колишня дружина не проживає за місцем реєстрації та її місце мешкання апелянту не відомо. 12.08.2019, 20.01.2020, 31.07.2020 та 04.11.2020 апелянт надавав до суду заяви, в яких просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

22.04.2020 від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій останній просив суд призначити розгляд справи за його участю. Розгляд справи відкладено на 23.06.2020, 28.07.2020, 10.11.2020.

У судове засідання 10.11.2020 учасники процесу не з`явилися, належним чином повідомлені про день, час і місце судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи, призначеної на цю дату не надали, тому апеляційний суд вбачає за можливе розглянути справу за їх відсутністю, на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Справа перебуває в провадженні суду з листопада 2018 року, в провадженні апеляційного суду з липня 2019 року, у разі її відкладення навантаження апеляційного суду надасть можливість призначити її розгляд лише на 2021 рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20.11.2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. 1ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу нерухомого майна №95/1380 від 04.08.1995 власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 .

В даному домоволодінні зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.24).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який 08.12.2016 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси розірвано.

З липня 2016 року ОСОБА_2 за місцем реєстрації фактично не проживає.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи, що позивач не є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні правові підстави вважати, що право позивача порушено.

Право вимоги за позовом належить власнику ОСОБА_3 , яка не позбавлена права звернення до суду.

Окрім того, доводи апеляційної скарги не містять жодного обґрунтування щодо негативного впливу відповідача на його конкретні права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 20.11.2020.

Головуючий:

Судді: