КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Київ Справа 760/25945/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Кушнір С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ФОРТЕ» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

08 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк», третя особа - ПрАТ «Страхова компанія «ФОРТЕ», в якому просить визнати недійсним договір №001-28011-080114 від 08.01.2014 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.01.2014 року позивачем здійснено пропозицію (оферту у формі заяви) № 001-28011-080114 ПАТ «Дельта Банк» на умовах, визначених в цій пропозиції, та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» і тарифів банку, що є невід`ємною частиною цієї пропозиції, укласти з позивачем договір (про надання кредиту на купівлю товару (послуги) та прийняття цього товару в заставу банку). Відповідно до ч. 5 в рамках договору, позивачу надано споживчий кредит та прийнято в заставу товар на його повну вартість у сумі та на строк відповідно до умов, зазначених в частині 2 заяви. Згідно з частиною 2 заяви: сума кредиту - 17217,67 грн. (п. 2.1 ч. 2 заяви); участь власними коштами (авансовий платіж) - 1000 грн. (п. 2.2 ч. 2 заяви); строк кредиту - 18 місяців (п. 2.3 ч. 2 заяви); розмір процентної ставки - 0,01% річних, процентна ставка є фіксованою (п. 2.4 ч. 2 заяви); розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - перші 18 місяців на рівні 0,00% в місяць, починаючи з 19-го місяця користування кредитом 1,45% в місяць (п. 2.5 ч. 2 заяви); рахунок для погашення заборгованості (сплати платежів): НОМЕР_2 (п. 2.7 ч. 2 заяви); назва кредитного продукту - Ельдорадо 0-18-36 СТР (п. 2.8 ч. 2 заяви).

Оскільки дана заява фактично є договором про надання банківських послуг, позивач вважає, що при укладенні даного договору були порушені його права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про страхування», що вбачається в наступному:

- перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», проте кредитор не надав позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладення даного договору, та позивач не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди;

- згідно п. 2.5 ч. 2 заяви, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: перші 18 місяців на рівні 0,00% в місяць, починаючи з 19-го місяця користування кредитом 1,45% в місяць. Позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за його рахунок, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь;

- умови договору про третейське застереження, передбачені п. 18.1 Правил до Кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 р. №1701-ІV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому позивач вважає, що з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт договору щодо третейського застереження має бути визнаний недійсним;

- умови договору про надання беззастережної згоди на збір, обробку та використання персональних даних Кредитором є підставою для визнання договору недійсним;

- умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав`язаною страховою компанією є несправедливими, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, а відповідач не мав права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати її до кредитного договору.

Таким чином, при укладенні договору №001-28011-080114 від 08.01.2014 року було порушено ряд норм, встановлених Законами України «Про захист прав споживачів», «Про третейські суди», «Про захист персональних даних», «Про інформацію», «Про страхування», а тому позивач вважає, що є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому, в зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на невідповідність кредитного договору нормам ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, не звернув увагу на п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не перевірив чи дійсно доводилася така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом. Вважає, що недотримання та невиконання відповідачем вказаних імперативних норм закону є підставою для визнання кредитного договору недійсним у зв`язку з недотриманням банком вимог Закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.

Звертає увагу на правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Вважає незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх витрат банку за його рахунок, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на порушення норм, встановлених п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на час укладення третейського застереження між сторонами Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-64цс15. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові ВСУ від 27.01.2016 року у справі № 6-2712цс15. Також суд першої інстанції не звернув на те, що п.2.13.18 та 2.13.19.2 договору є незаконними та суперечать абз. 5,11 п.2, ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», а також не звернув уваги на порушення ст. 55 Закону України «Про банки і банківське діяльність». Вважає, що умови кредитного договору щодо послуг страхуванням із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими в розумінні п.2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір відповідає вимогам, встановленим ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також вимогам ст. 638 ЦК України, де визначені істотні умови договору. З підписанням договору позивач засвідчив згоду з усіма умовами, викладеними в кредитному договорі. Твердження позивача про ненадання відповідачем повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору не є вірним, не підтверджується будь-якими доказами, крім того, умови кредитування були також опублікованих на сайті відповідача. Як вбачається із заяви № 001-28011-080114 та умов кредитування, позивач був ознайомлений із умовами надання кредиту, сумою кредиту, відсотками за кредитом, строком дії договору, тобто з усіма істотними умовами договору, про що свідчить його підпис на заяві, а тому підстав для визнання договору в цій частині недійсним немає.

Суд не погодився із доводами позивача щодо порушення норм, встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки п. 18.2. Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», розміщений на сайті http://deltabank.com.ua, визначає, що у випадку настання обставин, що процесуально унеможливлюють судовий захист прав і законних інтересів Сторін у порядку, визначеному п. 18.1 цих Правил, або у випадку, якщо конкретний продукт, на реалізацію якого сторонами укладається відповідний договір за продуктом банку, не передбачає третейський порядок розгляду судових спорів, то судовий захист прав і законних інтересів сторін здійснюється в порядку, передбаченому в Україні чинним законодавством.

Тому, суд дійшов висновку про те, що третейське застереження в даному випадку є нікчемним, оскільки воно суперечить вимогам Закону України «Про третейські суди», а тому визнавати в цій частині договір недійсним немає підстав. Визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами, що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору. Разом з тим, вказане застереження не є підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що підписавши договір, позичальник надає свою згоду на обробку персональних даних, що включає в себе дії банку по збору, реєстрації, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленні, поширенню, використанню, знеособленню та знищенню будь-яких персональних даних клієнта. Отже, позивач сам надав згоду на обробку своїх персональних даних. Що стосується інших посилань позивача, то з ними суд не погодився, оскільки даний договір чітко регулює дані відносини, неврегульовані питання вирішуються нормами Цивільного Кодексу та інших законів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено у встановленому законом порядку підстав для визнання недійсним Договору №001-28011-080114 від 08.01.2014 р., а також порушення вимог законодавства з боку ПАТ «Дельта Банк».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, однак не у повному обсязі погоджується з правовими підставами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.01.2014 року позивачем здійснено пропозицію (оферту у формі заяви) № 001-28011-080114 ПАТ «Дельта Банк» на умовах, визначених в цій пропозиції та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» і тарифів банку, що є невід`ємною частиною цієї пропозиції, укласти з позивачем договір (про надання кредиту на купівлю товару (послуги) та прийняття цього товару в заставу Банку)

Отже, 08.01.2014 року між сторонами було укладено кредитний договір на підставі заяви позивача №001-28011-080114.

Згідно з частиною 2 цієї Заяви: сума кредиту - 17217,67 грн. (п. 2.1 ч. 2 Заяви); участь власними коштами (авансовий платіж) - 1000 грн. (п. 2.2 ч. 2 Заяви); строк кредиту - 18 місяців (п. 2.3 ч. 2 Заяви); розмір процентної ставки - 0,01% річних, процентна ставка є фіксованою (п. 2.4 ч. 2 Заяви); розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - перші 18 місяців на рівні 0,00% в місяць, починаючи з 19-го місяця користування кредитом 1,45% в місяць (п. 2.5 ч. 2 Заяви); рахунок для погашення заборгованості (сплати платежів): НОМЕР_2 (п. 2.7 ч. 2 Заяви); назва кредитного продукту - Ельдорадо 0-18-36 СТР (п. 2.8 ч. 2 Заяви).

З частини 5 цієї Заяви вбачається, що на умовах, визначених в цій Пропозиції, та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20 березня 2013 року протокол №14, які є невід`ємною частиною цієї Пропозиції, з позивачем укладено договір (про надання кредиту на купівлю товару (послуги) та прийняття цього товару в заставу банку), в рамках якого: відповідно до п.1.1 позивачу надано споживчий кредит у розмірі, зазначеному в п. 2.1. частини 2 цієї Пропозиції, що включає в себе наступні складові елементи:

- на придбання товарів (послуг), визначених у частині 6 цієї Пропозиції, у суб`єкта господарювання, зазначеного в частині 3 цієї Пропозиції;

- на оплату комісії банку за надання кредиту, визначеної у п. 2.6.частини 2 цієї Пропозиції та комісії за надання довідки про відсутність кредитної заборгованості визначеної у п. 2.9. Частини 2 цієї Пропозиції;

- на оплату страхового платежу у розмірі, визначеному в п. 4.5 частини 4 цієї Пропозиції на рахунок страховика, зазначений в п.4.2. частини 4 цієї Пропозиції.

Прийняти в заставу Товар на його повну вартість, найменування, а також кількісні характеристики якого визначені у Частині 6 цієї Пропозиції (п.п.1.2, п.1 ч.5. Заяви).

Згідно з п.1.3. частини 5 цієї заяви, проценти за користування кредитом нараховувати згідно вимог та у порядку, визначеному Правилами.

Пунктом 2 частини 5 цієї Заяви визначено, що позивач підтвердив своє розуміння і згоду з тим, що: момент прийняття (акцепту) банком його пропозиції щодо укладення Договору, а отже моментом укладання Договору на умовах, описаних вище в цій Пропозиції - Правилах, вважатиметься: момент вчинення Банком фактичних дій щодо перерахування суми кредиту на поточний рахунок підприємства, який вказаний у п.3.3. Частини 3 та на поточний рахунок страховика, зазначений у п. 4.2. частини 4 цієї Пропозиції, з метою відповідно оплати Товару та сплати страхового платежу. Вказані дії є юридично значимими для позивача та Банку та є підтвердженням (доказом) укладення Договору на умовах, визначених у цій Пропозиції та Правилах. Пропозиція щодо укладення Договору є чинною для її прийняття Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати підписання позичальником цієї Пропозиції.

До підписання позивачем цієї Пропозиції він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України (п.п.2.3 п. 2.ч.5. Заяви).

Відповідно до п.4 та п.5 частини 5 цієї Заяви, позивач погодився здійснювати погашення кредитної заборгованості щомісячно не пізніше 8 (восьмого) числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у сумі 957.0 грн. у відповідності до Графіку платежів, наведеному у Додатку 1 до цієї Пропозиції, який є невід`ємною частиною цієї Пропозиції на відкритий рахунок, згідно п.2.7. Частини 2 цієї Пропозиції, відповідно до порядку і умов, визначених Правилами. В разі порушення строків сплати Платежів, Банк має право з наступного календарного дня за передбаченим цією Пропозицією днем сплати Платежу, нарахувати та стягнути з позивача штрафні санкції в розмірі 10% суми невиконаного зобов`язання, але не менше та/або не більше 250.00 грн.

Позивач погодився, що складовою та невід`ємною частиною цієї Пропозиції є Правила, з якими він попередньо ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє й положення яких він неухильно зобов`язується дотримуватися. Повідомлений, що чинна редакція Правил зі змінами та доповненнями до них розміщена на Офіційному сайті Банку www.deltabank.com.ua. (п.6.1. п.6 частини 5 цієї Заяви).

Крім того, 08 січня 2014 року позивач підписав інформацію (довідку) про кредит, в якій відображено таблицю орієнтовних щомісячних платежів та подорожчання, умови кредитування, варіанти повернення кредиту, супутні послуги та графік платежів.

Також, 08 січня 2014 року між позивачем та страховиком ПрАТ «Страхова компанія «Форте» укладено договір № 001-28011-080114 добровільного страхування від нещасних випадків.

З викладеного вбачається, що під час підписання кредитного договору між сторонами дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

При цьому колегія суддів зазначає, що нерозуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування, не є обманом зі сторони банку.

Також позивачем не доведено, що під час укладення кредитного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту, чи що при підписанні договору його введено в оману та приховано сукупну вартість кредиту, у зв`язку із чим він не зміг оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах.

Крім того, позичальник при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору.

Проте ОСОБА_1 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримав кредитні кошти, тобто договір виконувався сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком перед укладенням кредитного договору в порушення чинного законодавства не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування, колегія суддів відхиляє, оскільки істотні умови кредитування були погоджені сторонами, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, а отже, вони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

З матеріалів справи вбачається, що 08 січня 2014 року позивач підписав інформацію (довідку) про кредит, в якій відображено : вартість товару, суму авансу, розмір страхового платежу, суму кредиту по договору, розмір щомісячного платежу, строк кредитування - 18 місяців, таблицю орієнтовних щомісячних платежів та подорожчання, умови кредитування, варіанти повернення кредиту, супутні послуги та графік платежів ( а.с. 12).

Отже встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії банку при укладенні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позичальника, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не надано та матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також слід зазначити, одночасне посилання позивача на положення статей 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є необґрунтованим, оскільки зазначені підстави є взаємовиключними.

Також є правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним в цілому з підстав наявності третейського застереження, вказаного в п. 18.1 Правил до кредитного договору, яке суперечить вимогам закону.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судом», який набрав чинності 12 березня 2011 року, частину першу статті 6 зазначеного Закону доповнено пунктом 14 про те, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п`ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Правовий аналіз наведених норм права свідчить про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України Про третейській суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду.

Таким чином, на час укладення третейського застереження між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів банківських послуг, а тому зазначене третейське застереження суперечить пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Отже, на час укладання між сторонами кредитного договору 08 січня 2014 року третейське застереження, викладене у пункті 18.1 Правил банківського обслуговування в ПАТ «Дельта Банк», не відповідало вимогам чинного законодавства.

Однак, пунктом 18.2. Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» визначено, що у випадку настання обставин, що процесуально унеможливлюють судовий захист прав і законних інтересів сторін у порядку, визначеному п. 18.1 цих Правил, або у випадку, якщо конкретний продукт, на реалізацію якого сторонами укладається відповідний договір за продуктом банку, не передбачає третейський порядок розгляду судових спорів, то судовий захист прав і законних інтересів сторін здійснюється в порядку, передбаченому в Україні чинним законодавством.

Враховуючи вкладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що третейське застереження у даному випадку є нікчемним, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо встановлення у договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,45% в місяць, починаючи з 19 місяця користування кредитом.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VIвід 22 вересня 2011 року частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом, яким було встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Зазначена норма Закону № 3795-VIбула чинною на момент укладення сторонами договору кредиту від 08 січня 2014 року та діяла у період строку кредитування.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними.

Таким чином, встановлення у п.2.5 заяви комісії за обслуговування кредитної заборгованості, починаючи з 19-го місяця користування кредитом, за ставкою 1,45% в місяць, - суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості є недійсними в силу закону (нікчемними) та визнавати їх недійсними в судовому порядку закон не вимагає.

За змістом висновків Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 року у справі № 520/13279/18, у постанові від 29.01.2020 року у справі № 726/2129/16-ц умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості є недійсними в силу закону ( нікчемними), а тому визнавати їх недійсними в судовому порядку закон не вимагає.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не маєнаслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Враховуючи, що зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, оскаржуване рішення не містить відповідних висновків щодо нікчемності умов договору про встановлення комісії, то відповідно до ст. 376 ЦПК України слід змінити рішення суду, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору з огляду на умову про надання беззастережної згоди на збір, обробку та використання персональних даних кредитором, колегія суддів вважає правильними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв`язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов`язання за таким договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» метою цього Закону є врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов`язань, функціонування інституцій, пов`язаних з обміном інформацією про грошові зобов`язання та забезпеченням прав та інтересів суб`єктів кредитної історії.

Відповідно до ст. 3 цього Закону кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону.

Кредитна історія є покажчиком добросовісності та платоспроможності позичальника у грошових зобов`язаннях та її метою є виявлення фінансових ризиків.

Статтею 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено перелік інформації, що міститься в кредитній історії.

Відповідно до цих вимог закону використання наявної у банку інформації про персональні дані позичальника обумовлено його письмовою згодою, що відповідає ст. 2, ч. ч. 5, 6 ст. 6, ч. 1 ст .10, ч. 1 ст. 14, ч.1 ст.16 Закону України «Про захист персональних даних» та ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, використання відповідачем інформації про персональні дані позивача передбачена вищевказаними нормами законодавства та випливає із правовідносин сторін.

Пунктом 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» визначено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних.

Однак, відповідно до пунктів 3, 5 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено випадки, які є самостійною підставою для обробки персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом.

Отже, використання даних про фінансовий стан клієнта обумовлене Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» та може використовуватися кредитодавцем, що також не заборонено ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, положення п. 2.13.18 Правил в тій частині, що згода клієнта на обробку персональних даних є безвідкличною і не обмежена строком дії, є такими, що суперечать вимогам п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що недійсність цієї умови не впливає на дійсність правочину в цілому, враховуючи, що підставою для збору та обробки персональних даних позивача стало саме його звернення до банку з пропозицією укласти кредитний договір, що відповідно до п. 3 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» є самостійною підставою для обробки персональних даних.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими, а тому кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Позивач не довів, що договір добровільного страхування від нещасних випадків, який був укладений ним з ПрАТ «Страхова компанія «Форте», призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також, що умовами договору страхування завдається шкода споживачеві.

Посилання на введення в оману позивача кредитором, який надавав кредит, щодо обов`язковості укладення договору страхування є недоведеними, та такі доводи не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки кредитор не є стороною договору страхування, та відповідно і учасником цих правовідносин.

Доводи позивача на те, що він був змушений укладати договір страхування, з метою отримання кредиту, також є недоведеним, оскільки будучи обізнаним з обома договорами, позивач мав можливість відмовитись від отримання кредиту в даній фінансовій установі, та звернутись до іншого кредитора за наданням йому споживчого кредиту.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому є безпідставними, оскільки в результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами. На виконання умов спірного договору від 08 січня 2014 року він без заперечень отримав кошти безготівково на оплату товару ( пральну машину, ноутбук, оплату супутніх послуг), та зобов`язаний був сплатити кредит та проценти за користування ним в строк до 08 липня 2015 року, тоді як з даним позовом звернувся до суду 05 жовтня 2018 року, посилаючись на несправедливість його умов. Проте недійсність (нікчемність) окремих умов договору не тягне за собою визнання його недійсним в цілому.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте не навів мотивованої оцінки усіх аргументів, наведених позивачем, щодо підстав для визнання недійсним кредитного договору, не врахувавши, що окремі вищевказані положення кредитного договору є нікчемними та визнавати їх недійсними в судовому порядку закон не вимагає, тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.07.2020 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.