Постанова

Іменем України

18 листопада2020 року

м. Київ

справа № 635/8384/16-ц

провадження № 61-14823св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Наталія Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року в складі судді Токарєвої Н. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2019 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним укладений 30 липня 2014 року між відповідачамидоговір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 602:003:0016, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку, власником якої раніше був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_5 отримав у борг від нього грошові кошти в розмірі 71 500 доларів США, які не повернув. Боргові зобов`язання перед ним взяли на себе спадкоємці ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 18 березня 2014 року, повинні сплатити йому борг у розмірі 35 000 доларів США. Їх обов`язок по сплаті боргу встановлений також ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2015 року та заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року.

Однак, свої зобов`язання за мировою угодою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконали, грошові кошти йому не повернули та 30 липня 2014 року відчужили спірну земельну ділянку, яка входила до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 і за рахунок якої він міг би задовольнити свої вимоги як кредитора, що свідчить про недобросовісність їх дій та недійсність укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 04 липня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 липня 2014 року не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки в момент його укладення були дотримані вимоги закону, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а договір був спрямований на реальне настання правових наслідків.

При цьому спірна земельна ділянка не була предметом визнаної судом 18 березня 2014 року мирової угоди, не перебувала під обтяженнями чи під забезпечувальними засобами, в зв`язку з чим не можна вважати, що її продаж був спрямований на невиконання мирової угоди.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року і постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала суду про затвердження мирової угоди від 18 березня 2014 року є судовим рішенням, яке підлягає обов`язковому виконанню. Відповідачі, знаючи про необхідність повернути борг, добровільно цієї ухвали не виконали, в зв`язку з чим він надіслав їм вимогу про необхідність сплатити 35 000 доларів США, яка задоволена не була. Окрім цього, обов`язок виконати вимоги ухвали суду про затвердження мирової угоди та повернути йому вказану суму грошових коштів установлений рішенням суду від 26 липня 2016 року, яке знаходиться на примусовому виконанні в відділі виконавчої служби та є невиконаним.

Оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ухиляються від виконання зазначеної ухвали, укладений ними правочин щодо відчуження спірної земельної ділянки протирічить інтересам держави та суспільства, що дає підстави для висновку про порушення відповідачами при його укладенні частини першої статті 215 ЦК України.

Вважає, що метою укладення цього договору було зменшення спадкового майна, за рахунок якого могло б бути виконане судове рішення та задоволені його права вимоги як кредитора.

Проте, суди попередніх інстанцій на викладене уваги не звернули, обов`язковість судового рішення не врахували, його права не захистили та безпідставно відмовили в задоволенні позову.

Окрім цього зазначає, що судді апеляційного суду, які розглядали цю справу, не мали права її розглядати та підлягали відводу, з огляду на те, що на момент винесення оскаржуваної постанови вони були упереджені внаслідок ухвалення рішення в іншій справі № 642/376/17 з подібних правовідносин, в якій брали участь ті ж самі сторони.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

25 вересня 2019 року справа № 635/8384/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 надіслав до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 18 березня 2014 року в цивільній справі № 642/11526/13-ц визнано та затверджено мирову угоду від 17 березня 2014 року, укладену між ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 2.4 мирової угоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли на себе зобов`язання сплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість спадкодавця ОСОБА_5 у розмірі в еквіваленті 25 000 доларам США частками: еквівалент 5 000 доларам США зобов`язані погасити протягом 10 днів з моменту продажу (відчуження) нерухомості, яка входить до складу спадкової маси ОСОБА_5 , а саме будинку АДРЕСА_2 , незалежно від фактичної ціни відчуження цієї нерухомості; суму еквівалентну 20 000 доларам США повинні сплатити ОСОБА_1 протягом 10 днів з моменту повного або часткового виконання зобов`язань за договором позики від 11 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , право вимоги яких належить відповідачам як спадкоємцям ОСОБА_5 .

Також відповідачі зобов`язалися повідомляти позивача про оформлення спадкових прав на майно, про відчуження майна, про інші відомості щодо цієї угоди.

За цією мировою угодою ОСОБА_1 відмовляється від права вимоги заборгованості спадкодавця ОСОБА_5 у розмірі в еквіваленті 10 000 доларам США за умови належного виконання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своїх зобов`язань за цією мировою угодою, в тому числі і пункту 2.4 в повному обсязі. У випадку порушення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 умов мирової угоди позивач набуває право стягнення грошових коштів у розмірі еквівалентному 35 000 доларам США, а відповідачі повинні сплатити борг у строки, визначеними вимогою ОСОБА_1

02 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з запитом про надання інформації, у відповідь на який листом від 07 липня 2014 року відповідачі повідомили, що право на спадщину на будинок АДРЕСА_2 ними не оформлено, заборгованість з ОСОБА_9 за договором позики від 11 квітня 2008 року не стягнута.

18 липня 2014 року позивач надіслав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошову вимогу, в якій вимагав протягом семи днів з моменту її отримання сплатити на його користь заборгованість за мировою угодою, затвердженою ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 18 березня 2014 року, в еквіваленті 35 000 доларам США.

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстровий № 2009 та № 2010 від 21 липня 2014 року, а також свідоцтва про право власності від 21 липня 2014 року, реєстровий № 2008, виданих приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н. В., відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належала на праві спільної часткової власності земельна ділянка № НОМЕР_1 для ведення садівництва, площею 0, 12 га, кадастровий номер :02:003:0016, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, селищна рада Березівська, садове товариство «Слобода», а саме ѕ частки були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 , а ј частка - за ОСОБА_4

30 липня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В., згідно з яким ОСОБА_2 набув право власності на вищевказану земельну ділянку. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 липня 2014 року, індексний номер 24950973.

Установлено, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н. В. цього договору, відомостей щодо спірної земельної ділянки в реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не було.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2015 року в цивільній справі № 642/11526/13-ц відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну порядку виконання мирової угоди між ним та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , яка затверджена ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 18 березня 2014 року та стягнення солідарно з них грошових коштів у еквіваленті 35 000 доларам США.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року в цивільній справі № 639/10259/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання виконати мирову угоду задоволено, зобов`язано відповідачів виконати мирову угоду, затверджену ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 18 березня 2014 року, та сплатити на користь позивача солідарно 928 200 грн, що є еквівалентом 35 000 доларів США.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Водночас якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства визначено статтею 228 ЦК.

У силу частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частина друга статті 228 ЦК).

Згідно з частиною третьою цієї статті у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Для кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України повинна враховуватись вина сторони, в зв`язку з чим необхідно довести наявність умислу в сторін/сторони при укладенні та вчиненні конкретного правочину щодо настання певних протиправних наслідків.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення містить частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року (в редакції на час пред`явлення позову).

Звернувшись з даним позовом до суду, позивач посилався на те, що спірний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки спрямований на невиконання рішення суду, яке відповідно до норми статті 129 Конституції України є обов`язковим до виконання.

Установлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як спадкоємці ОСОБА_5 , мають боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 18 березня 2014 року затверджено мирову угоду між ними, згідно з якою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за рахунок спадкового майна, а саме будинку АДРЕСА_2 та грошових коштів, стягнутих за договором позики від 11 квітня 2008 року, зобов`язалися повернути позивачу борг.

В подальшому, в зв`язку з невиконанням відповідачами мирової угоди, заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 липня 2016 року зобов`язано їх виконати мирову угоду та сплатити солідарно на користь позивача заборгованість.

Земельна ділянка, договір відчуження якої оспорює позивач, не була предметом вищевказаної мирової угоди. На момент укладення спірного договору під забороною відчуження не перебувала.

Таким чином, установивши, що в момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 липня 2014 року були дотримані вимоги закону, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, при цьому позивач не довів належними та допустимими доказами, що при укладенні цього договору відповідачі діяли з умислом, спрямованим на невиконання обов`язкової до виконання сторонами мирової угоди, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що наявність боргових зобов`язань не є достатньою обставиною, яка перешкоджає власнику розпоряджатися своїм майном, яке під забороною відчуження не перебуває.

Доводи касаційної скарги про упередженість суддів апеляційної інстанції з посиланням на те, що вони розглядали подібну справу за його позовом, при ухваленні рішення в якій дійшли висновків, що не відповідають обставинам справи, а тому підлягали відводу, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях статті 36 ЦПК України, в розумінні якої незгода сторони з рішенням судді в іншій справі не може бути підставою для відводу.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2019 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов