СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3054/18

пр. № 2/759/254/20

20 жовтня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого Миколаєць І.Ю.,

при секретарі Марус А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя та за об`єднаним в одне провадження зустрічним позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання боргових зобов`язань спільним боргом,

ВСТАНОВИВ:

25.05.2018 р. ОСОБА_1 , з урахуванням уточненої позовної заяви, звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, вимогами якого є поділ майна подружжя. Ціна позову визначена позивачем у розмірі 402335,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами.

08.06.2013 р. позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08.06.2013 р., актовий запис №914.

23.01.2018 р. рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі 759/12158/17 (провадження №2/759/1896/18) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 08.06.2013 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №914, було розірвано. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.18 р. набрало законної сили 23.02.2018 р. Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинені з серпня 2017 р., з даного часу разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Під час шлюбу позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; номер запису про право власності 8788632).

Позивач зазначає, що вона неодноразово усно зверталася до відповідача з проханням поділити нажите у шлюбі майно, зокрема квартиру АДРЕСА_4 , проте відповідач усіляко відмовляється вирішити спір в позасудовому порядку, виплачувати позивачеві грошову компенсацію 1/2 частини квартири також відмовляється.

Також позивач вказує, що відповідач зареєстрував на себе придбаний у шлюбі з позивачем за спільні кошти подружжя транспортний засіб: автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску).

Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС України на адвокатський запит вищевказаний автомобіль NISSAN PRIMERA 24.11.2017 р. був відчужений ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 8045/2017/722140 від 24.11.2017 р., укладеному в ТСЦ № 8045 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, перереєстрований на ім`я нового власника ОСОБА_4 . Вартість купівлі-продажу автомобіля за договором у базі даних Реєстру значиться 104772,34 грн.

За твердженням позивача, відчуження автомобіля відбулось без її згоди та відома.

Зважаючи на викладене, просить визнати за нею право власності на Ѕ (одну другу) частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4 та стягнути з Відповідача Ѕ (одну другу, половину) вартості автомобіля NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску), що становить 52 386, 17 (п`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят шість гривень 17 копійок) грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2018 р. відкрито провадження.

31.07.2018 р. ОСОБА_2 через канцелярію Святошинського районного суду м. Києва подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 спільним боргом.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31.07.2018 р. здійснено перехід розгляду справи з спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що він, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18.08.2017 року юридично закріпили факт отримання у позику від гр. ОСОБА_3 грошових коштів на суму 25 000 доларів США, які були використані на купівлю спірного житла (однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ). Факт отримання коштів підтверджується договором позики №18/08 від 18.08.2017 року, письмовою згодою другого з подружжя, розпискою щодо отримання грошових коштів.

Також позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначає, що з позичених грошових коштів ним були понесені витрати на нотаріальні послуги, брокера, оцінювача майна та сплачені передбачені законом податки та збори. Загалом, окрім вартості квартири в 29 900 доларів США, позивачем за зустрічним позовом на супутні витрати було витрачено суму приблизно еквівалентну 1500 доларам США.

З урахуванням викладеного, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить визнати боргові зобов`язання за Договором позики №18/08 від 18.08.2017 року спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2019 р. об`єднано в одне провадження для спільного розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя та позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання боргових зобов`язань спільним боргом.

У судове засідання 09.09.2020 року з`явились позивач та її представник відповідача не з`явились позивач та її представник. Відповідач не з`явився. У судовому засіданні була допитана свдок ОСОБА_5 .

У судове засідання 20.10.2020 року сторони та учасники не з`явились. Представником позивача надано клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились. А тому суд, керуючись п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України розглядає справу за відсутності такого учасника.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2018 р. у справі 759/12158/17 (провадження №2/759/1896/18) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 08.06.2013 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №914, розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис №2043 від 10 липня 2014 року та видано Свідоцтво про народження за серією НОМЕР_2 .

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15).

Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст. 69 ч. 1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК України, ч. 3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №125293443 від 25.05.2018 р., право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; номер запису про право власності 8788632) належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 361, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19.02.2015 р.

Також згідно відповіді Головного сервісного центру МВС України від 03.10.2018 року №31/643аз про розгляд адвокатського запиту Автомобіль NISSAN PRIMERA, 2004 року випуску, об`єм двигуна 1800 куб. см., VIN: НОМЕР_1 був зареєстрований на праві власності 08.10.2016 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Територіальним сервісним центром № 8046 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві на підставі договору купівлі-продажу № 8046/2016/118257 від 08.10.2016, укладеному в ТСЦ № 8046.

Оскільки шлюб між сторонами був зареєстрований 08.06.2013 р., квартира АДРЕСА_4 та автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску були придбані у період шлюбу.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У сімейному законодавстві України діє принцип спільності майна подружжя та рівність часток чоловіка і дружини у спільній сумісній власності.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 р. № 6-843цс17, постанові Верховного Суду від 03.07.2020 р. у справі № 753/2835/17 (провадження № 61-15373св 19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши надані Позивачем довідки про доходи ОСОБА_1 за період з січня 2013 по грудень 2013 року №37 від 21 травня 2018 року, з січня 2014 року по грудень 2014 року №38 від 21 травня 2018 року, за період з січня 2015 року по грудень 2015 року №39 від 21 травня 2018 року, з січня 2016 року по грудень 2016 року №40 від 21 травня 2018 року, суд доходить висновку, що позивач мала дохід для участі у придбанні майна.

Натомість відповідач не оспорює право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, таким чином позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню.

Щодо стягнення Ѕ частини вартості автомобіля, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Придбавши рухоме майно - легковий автомобіль - під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та право позивача на рівну частку в цьому майні презюмується.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. N 11 визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого воно було зареєстроване, суду не надано.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима.

Суд не приймає до уваги аргументи відповідача з приводу того, що надані Позивачем як докази відповіді сервісних центрів МВС не відповідають дійсності та фактичним обставинам та те, що фактично транспортний засіб був придбаний раніше, бо за нотаріально посвідченою односторонньою угодою (довіреністю) прихований інший правочин - договір купівлі-продажу спірного автомобіля.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою КМУ від 11.11.2009 р. № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою КМУ від 07.09.1998 р. № 1388 (далі - Порядок 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Також згідно з пунктом 8 Порядку 1388 документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно з ч.3 ст.244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст.237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 22 січня 2019 року у справі № 145/145/17.

Право власності на транспортний набувається виключно на підставі належним чином оформленого договору купівлі-продажу, укладеного безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів.

Окрім того, суд критично ставиться до твердження відповідача, що кошти, виручені 24.11.2017 р. від продажу автомобіля, були витрачені на потреби сім`ї, оскільки шлюбні стосунки між Позивачем та Відповідачем припинені з серпня 2017 р., з даного часу разом не проживали, спільного господарства не вели, що підтверджено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2018 р у справі 759/12158/17.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки у такому майні.

З огляду на викладене, суд при визначенні суми грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля марки NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску), в даному спорі бере до уваги лист Головного сервісного центру МВС України від 03.10.2018 року №31/643аз про розгляд адвокатського запиту, згідно якої вартість купівлі-продажу автомобіля марки NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) за договором у базі даних Реєстру значиться 104772,34 грн. (сто чотири тисячі сімсот сімдесят дві гривні 34 копійки), а також те, що сторони по справі не заперечували проти такої вартості та не надали звіту про ринкову вартість автомобіля на момент розгляду справи.

Враховуючи викладене, вимога позивача про її право на грошову компенсацію вартості 1/2 автомобіля марки NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску), є обґрунтованою та доведеною, в зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В зустрічному позові ОСОБА_2 зазначає, що він та ОСОБА_1 18.08.2017 року юридично закріпили факт отримання у позику від гр. ОСОБА_3 грошових коштів на суму 25 000 доларів США, які були використані на купівлю спірного житла (однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ). Факт отримання коштів підтверджується договором позики №18/08 від 18.08.2017 року, письмовою згодою другого з подружжя, розпискою щодо отримання грошових коштів.

Однак позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження того, що кошти, отримані в позику, були витрачені на потреби сім`ї, а саме на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_4 . Договір позики №18/08 від 18.08.2017 р. не містить положень з приводу цільового використання коштів, а також мети отримання коштів у позику.

Суд критично оцінює можливість використання коштів, отриманих за Договором позики №18/08 від 18.08.2017 р., в інтересах сім`ї, оскільки під час розгляду цивільної справи пророзірвання шлюбу між сторонами у Святошинському районному суді м. Києва ОСОБА_2 не спростував обставини позову про те, що він та ОСОБА_1 не проживали разом та не вели спільного господарства з серпня 2017 року. Вказане також підтверджено показами свідка ОСОБА_5 , допитаної в судовому засіданні 14.09.2020 р., яка підтвердила те, що до серпня 2017 року позивач та відповідач проживали на адресою: АДРЕСА_1 , а з серпня 2017 року відповідач ОСОБА_2 переїхав, оскільки сім`я розпалася й позивачем було подано позов про розірвання шлюбу до суду.

Судом також взято до уваги, що Договір позики №18/08 від 18.08.2017 р. укладений через 2 роки та 6 місяців після придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_4 . Таким чином, кошти за договором позики, укладеним в серпні 2017 року, не могли бути отримані на придбання квартири, за набувалася подружжям у власність в 2015 році.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 454/3381/14-ц.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити, оскільки ОСОБА_2 не довів того, що 25000,00 дол. США були позичені ним в інтересах сім`ї і витрачені в інтересах сім`ї.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

У § 23 рішення у справі "Проніна проти України" ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У § 30 рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий збір у розмірі 5286,00 грн., що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 3, 60, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 6-13,18,19,71-79,89,141,259,263,264,265,268,273,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності на Ѕ (одну другу) частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в порядку компенсації за автомобіль NISSAN PRIMERA (легковий седан В, ідентифікатор ТЗ НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1800 куб.см., 2004 року випуску) 52 386, 17 (п`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят шість гривень 17 копійок) грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання боргових зобов`язань за Договором позики №18/08 від 18.08.2017 року спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 5286,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" N 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя: Миколаєць І.Ю.