ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 953/21757/19

провадження № 22-ц/818/3575/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року в складі судді Бородіної Н.М.,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з липня 2011 року по липень 2013 року, визнання автомобілю Mitsubishi Outlander 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю сторін у справі та його поділ шляхом виділення у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки у справі власності на спірний автомобіль кожному.

Позовна заява мотивована тим, що в період з липня 2011 року по липень 2013 року позивач проживав із відповідачкою у м.Києві однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони у справі були пов`язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет. В період проживання однією сім`єю відповідачем за їх спільні кошти був придбаний автомобіль Mitsubishi Outlander, номерний знак НОМЕР_1 , який є об`єктом спільної сумісної власності та на підставі ст.ст.71, 74 СК України підлягає поділу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач всупереч ст. ст. 12, 13, 81, 83 ЦПК України на надав суду належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування заявлених вимог, внаслідок чого підстави для їх задоволення відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою, позивачем була надана копія договору оренди житла, з якого вбачається, що він тривалий час мешкав спільно з відповідачкою та її матір`ю за однією адресою. Також у позовній заяві позивачем ставилося питання про можливість допиту свідків. Оскільки у відзиві відповідача стало очевидним, що вона визнала факт спільного проживання з ОСОБА_4 , останній справедливо вважав зазначену обставину такою, що не потребує доказування в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, а тому не подавав додаткових доказів. Позивач вважає позицію суду необ`єктивною, оскільки порушується принцип диспозитивності та рівності сторін. Щодо спірного автомобілю, то у позивача наявна розписка від ОСОБА_2 , яка ще 01.08.2013 року взяла на себе зобов`язання здійснити продаж автомобілю та сплатити позивачу компенсацію в розмірі половини вартості продажу, однак, цих дій не вчинила та грошових коштів ОСОБА_1 не повернула.

Таким чином, позивач вважає, що рішення суду першої інстанції містить невідповідність висновків фактичними обставинам справи, що є підставою для скасування такого рішення згідно п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Звертаючись до суду з позовної заявою щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивачем надано копію договору найму (оренди) від 05 липня 2011 року.

Дослідженням змісту договору оренди встановлено, що він укладений не між сторонами даної справи, а іншими особами. При цьому доказів того, що ОСОБА_5 , як орендар квартири, уповноважена діяти від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суду не надано. Крім того, договір укладений на період з 05.07.2011 по 04.07.2012, доказів його пролонгації, суду не надано, тоді як позивач стверджує, що проживав із відповідачем у орендованій квартирі до липня 2013 року.

Інших доказів в обґрунтування позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем не надано.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що проживання в одній квартирі сторін без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень передбачених ст. 74 СК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення та обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору.

Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Посилання в апеляційній скарзі, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підлягало доказуванню, оскільки відповідач визнала позов в цій частині, є помилковим.

Відповідно до частини першої та другої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Згідно частини 2 статті 17 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Так, з відзиву на позовну заяву (а.с. 21-22) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 визнала факт перебування в стосунках та не заперечувала проти задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Разом з тим, матеріали справи не містять письмової заяви ОСОБА_2 про визнання позову. При цьому, у зв`язку з неявкою сторін у справі в судове засідання, відповідачу не роз`яснювались наслідки такої процесуальної дії, як визнання позову відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Судовим розглядом не встановлено та матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини під час апеляційного розгляду справи також встановлено не було.

Посилання в апеляційній скарзі, що в позовній заяві позивачем ставилось питання про можливість допиту свідків, колегія суддів вважає безпідставним. Зі змісту позовної заяви не вбачається, що відповідно до вимог ст. ст.91, 116 ЦПК України позивач звертався до суду з заявою про забезпечення доказів шляхом допиту свідків. Таким правом позивач не скористався і під час апеляційного розгляду справи.

За таких підстав, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог про встановлення факту спільного проживання є законними та обґрунтованими.

Крім цього, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження набуття права власності на автомобіль Mitsubishi Outlander, номерний знак НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано лише скріншот інтернет-сторінок зі сайту AUTO.RIA щодо продажу автомобілів Mitsubishi Outlander з державними номерними знаками НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

Таким чином, обґрунтування позовних вимог позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих, що в період з липня 2011 року по липень 2013 року сторонами по справі взагалі придбався будь-який автомобіль.

Згідно наданої позивачем копії розписки ОСОБА_2 01.08.2013 взяла на себе зобов`язання здійснити продаж автомобілю Mitsubishi Outlander, номерний знак НОМЕР_1 , та сплатити позивачу компенсацію в розмірі половини вартості продажу (а.с. 62).

Разом з тим, зі змісту розписки не вбачається кому саме на праві власності належав спірний автомобіль в період з липня 2011 року по липень 2013 року, а лише маються зобов`язання відповідача сплатити половину вартості спірного автомобілю при його реалізації.

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу щодо власника спірного автомобілю. Вказані докази не надані і під час апеляційного перегляду справи.

З урахуванням зазначеного, відсутні підстави вважати, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя відповідно до вимог ст. 74, 60 СК України.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції виконав свої обов`язки, визначені процесуальним законом (статті 263, 89 ЦПК України), повно, всебічно й об`єктивно з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку, ухвалив рішення, яке є законним та обґрунтованим.

Той факт, що під час апеляційного розгляду справи відповідач визнала факт спільного проживання не є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки від встановлення цього факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, враховуючи, що сторонами взагалі не доведено придбання спірного автомобілю.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, то апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук