Постанова

Іменем України

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 572/4337/13-ц

провадження № 61-776св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Коростська сільська рада Сарненського району Рівненської області,

треті особи: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов Василь Григорович, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області

від 03 червня 2015 року в складі судді Ведяніної Т. О. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області, треті особи: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов В. Г., ОСОБА_3 , про часткове скасування рішення сільської ради, часткове скасування свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та визнання права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої він єдиний прийняв спадщину шляхом подання заяви до Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області.

Під час оформлення спадщини позивач дізнався, що його батько -

ОСОБА_5 , незаконно набув право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 та подарував це майно дочці - ОСОБА_2 , чим порушив право ОСОБА_1 на оформлення на себе у порядку спадкування після смерті матері власності на належну їй частку у цьому домоволодінні та земельній ділянці за цією ж адресою.

На підставі викладеного ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- частково скасувати рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями на

АДРЕСА_1 ;

- частково скасувати свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області на житловий будинок на

АДРЕСА_1 ;

- визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку

від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського нотаріального округу Рівненської області Токовим В. Г.;

- встановити факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частину домоволодіння на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,013 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних будівель та споруд, на АДРЕСА_1 ; у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року (в складі судді Болотвіна Л. О.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час зведення спірного будинку ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_5 з 1954 року був одружений на іншій жінці, тому фактичні шлюбні відносини не породжували жодних правових наслідків, тобто не могли бути підставою для виникнення права спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2014 року

(в складі колегії суддів: Ковалевича С. П., Григоренка М. П., Демянчук С. В.) рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що за час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у будинку на АДРЕСА_1 жоден з них не заявляв, що цей будинок є їх спільною сумісною власністю, не заявляли про укладення будь-яких договорів щодо створення спільної сумісної власності, тому місцевий суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки вони достатніми та переконливими доказами не підтверджені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року (в складі колегії суддів:

Ситнік О. М., Леванчука А. О., Писаної Т. О., Маляренка А. В., Юровської Г. В.) рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня

2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що відповідно до виписки

з погосподарської книги за 1991?1995 роки у житловому будинку на

АДРЕСА_1 проживали: ОСОБА_5 , 1935 року народження, ОСОБА_4 , 1934 року народження, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9. Проте, суди вказані обставини не дослідили, не надали оцінку доказам про набуття членами колгоспного двору права власності на колгоспний двір у рівних частках як співвласниками спільної сумісної власності. З урахуваннями вказаного судам необхідно визначити коло спадкоємців та їх частку у спадковій масі.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 26 вересня 2013 року у частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним договір дарування

від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на вказаний вище житловий будинок.

Встановлено факт права власності ОСОБА_4 , померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/5 частину житлового будинку на

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку на АДРЕСА_1

у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,013 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня

2010 року в частині оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року, а також договір дарування житлового будинку порушують права позивача як спадкоємця одного із співвласників спільної сумісної власності, що виникла після припинення колгоспного двору.

Також наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності

на 1/5 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , оскільки станом на 15 квітня 1991 року право на частку в колгоспному дворі мали п`ять осіб, тому ОСОБА_4 належало право в спільній власності на 1/5 частину зазначеного житлового будинку, на яку й відкрилася спадщина після її смерті.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини була власником земельної ділянки на

АДРЕСА_1 , а згідно з довідкою Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області

від 28 вересня 2012 року вказана земельна ділянка зареєстрована за померлим ОСОБА_5 .

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року

(в складі колегії суддів: Малько О. С., Василевича В. С., Шимківа С. С.) рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня

2015 року змінено в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку та визначення його частки

у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку на АДРЕСА_1

у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з 15 квітня 1991 року у спірному домоволодінні проживали ОСОБА_5 (до смерті

ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 (до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 , тому кожному з них належало по 1/3 частини цього майна, а відтак ОСОБА_1 успадкував за законом належну його матері 1/3 частину домоволодіння відповідно до статті 1261 ЦК України.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року (в складі колегії суддів: Малько О. С., Василевича В. С., Шимківа С. С.)

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи ОСОБА_1 про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не вирішено вимогу про визнання права власності на спірне домоволодіння не відповідає матеріалам справи, оскільки рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня

2015 року за позивачем визнано право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивувальна частина судових рішень також містять обґрунтування відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 03 грудня 2014 року про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, що є порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, оскільки від встановлення цієї обставини залежить вирішення позовних вимог ОСОБА_1 . Апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року (в складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.) рішення Сарненського районного суду від 03 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року (НОМЕР_1) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на 1/2 частки.

Визнано частково недійсним договір дарування від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на 1/2 частки.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння (житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами), розташованого на АДРЕСА_1 ,

у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,013 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 159,28 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 та матір позивача - ОСОБА_4 , проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу, тому набуте ними майно за час спільного проживання є спільною сумісною власністю, а частки кожного у праві власності на спірне домоволодіння є рівними. Оскільки ОСОБА_1 вчасно подав заяву про прийняття спадщини, то він має право на 1/2 частину спірного домоволодіння, яка фактично належала ОСОБА_4 за життя.

Вимога ОСОБА_1 про встановлення факту належності ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, з огляду на спір про право у порядку спадкування, є зайвою.

Отже, договір дарування спірного домоволодіння від 02 жовтня 2010 року необхідно визнати недійсним у 1/2 його частки у праві власності, що

у порядку спадкування належить ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки, то у матеріалах справи відсутні докази, що вона перебувала

у власності ОСОБА_4 .

У матеріалах справи відсутні докази пропуску позивачем строку позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року (в складі колегії суддів: Крата В. І., Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І.,

Русинчука М. М.) рішення Апеляційного суду Рівненської області

від 16 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району

від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності та свідоцтва від 22 липня 2010 року (серія НОМЕР_1 ) про право власності на

1/2 частку житлового будинку, визнання частково недійсним договору дарування від 02 жовтня 2010 року на 1/2 частку житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку скасовано та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив правильність вирішення судом першої інстанції питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу щодо кожної позовної вимоги, заявленої ОСОБА_1 .

Крім того, неодноразово розглядаючи дану справу, суди не надали оцінки способу захисту своїх прав, обраному позивачем.

Постановою Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року

в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області

від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності, свідоцтва

від 22 липня 2010 року (серія НОМЕР_1) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування змінено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту права власності ОСОБА_4 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину житлового будинку з надвірними будівлями скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з даних погосподарської книги за 1986-1990 роки вбачається, що у будинку на

АДРЕСА_1 були зареєстровані (проживали) 9 осіб. Виходячи з рівності часток усіх членів колгоспного двору, відсутності втрати права на частку в його майні особами, які вибули з членів двору, виходячи з того майна двору, яке було станом на 15 квітня 1991 року і яке зберіглося, то ОСОБА_4 належала 1/9 частка у майні колгоспного двору і саме на цю частку в спірному домоволодінні порушені права позивача як спадкоємця за законом після смерті матері.

Позивач не спростував належними та допустимими доказами, що спірне домоволодіння мах статус колгоспного двору. Правильність зарахування житлового будинку до суспільної групи господарств - колгоспний

двір, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами: погосподарськими книгами та записами у них.

Позивачем не пропущено строків позовної давності щодо кожної позовної вимоги окремо.

Укладеним договором дарування порушено права позивача, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення цієї позовної вимоги. Разом із тим, суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги про встановлення факту права власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/5 частину житлового будинку, оскільки судом не встановлюються факти права власності померлої особи на майно.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 21 січня

2020 року (в складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.) резолютивну частину постанови Волинського апеляційного суду

від 05 грудня 2019 року після абзацу 2 доповнено двома абзацами наступного змісту.

Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року у частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року (НОМЕР_1) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на

АДРЕСА_1 на 1/9 його частки.

Визнано частково недійсним договір дарування від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , на житловий будинок

з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на 1/9 його частки.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що у резолютивній частині постанови Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року зроблено висновок щодо вирішення судом першої інстанції вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності; свідоцтва від 22 липня 2010 року (серія НОМЕР_1 ) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та визнання частково недійсним договору дарування, а саме рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року у частині вирішення цих позовних вимог змінено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином змінено рішення суду першої інстанції про часткове скасування рішення сільської ради, свідоцтва від 22 липня 2010 року та визнання частково недійсним договору дарування саме у частині оформлення права власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними будівлями на

АДРЕСА_1 .

Оскільки кожна з цих вимог окремо не описана, то наявні підстави для ухвалення додаткового судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також ОСОБА_1 просить направити справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня

2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування набрало законної сили та відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду в цій частині.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не виникло право спільної сумісної власності на майно, набуте ними в період проживання у фактичних шлюбних відносинах. Разом з тим, позивач не посилався на те, що спірне майно є власністю колгоспного двору, тому апеляційний суд помилково визнав за позивачем право на частку в майні колгоспного двору.

У даному випадку наявними є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності, свідоцтва від 22 липня 2010 року серії САС

№ 928412 про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, визнання частково недійсним договору дарування від 02 жовтня 2019 року, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права є неналежним, а належним способом захисту прав позивача є подання віндикаційного позову про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Проте така позовна вимога позивачем до суду не подавалась, а натомість подано негаторний позов.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди безпідставно віднесли до суспільної групи господарств колгоспний двір, помилково ототожнили право на частку в майні з порядком виділення частки та оформлення майнових прав на неї, що має наслідком необґрунтоване розширення кола осіб, які мають право на частку в нерухомому майні.

Суди не правильно визначили розмір належної спадкодавцеві частки

у спільному майні шляхом її зменшення.

Житловий будинок на АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю батьків позивача, а їхні частки є рівними. Крім ОСОБА_5 та ОСОБА_4 всі інші члени колишнього колгоспного двору із нього у подальшому вибули. Майном колишнього колгоспного двору розпоряджалися лише батьки позивача, тому лише вони і були співвласниками майна, яке залишилось після припинення колгоспного двору.

Апеляційний суд помилково дослідив нові докази, а саме трудову книжку ОСОБА_5 .

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , зазначивши, що викладені у її касаційній скарзі доводи не підтверджені матеріалами справи, тому підстави для відмови у задоволенні позову відсутні. Позивачем обрано ефективний та належний спосіб захисту порушеного права, який підлягає задоволенню під час розгляду цієї справи.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційних скарг, відзиву на касаційні скарги до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 02 березня 2020 року та 20 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

01 квітня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 згідно з погосподарською книгою № 4 був взятий на погосподарський облік 01 січня 1961 року. Суспільна група цього господарства визначена як колгоспний двір.

Вказаний будинок був спільно зведений ОСОБА_5 та його співмешканкою, а фактично з 1958 року цивільною дружиною -

ОСОБА_4 , з якою вони проживали разом до 29 липня 2009 року та мали десятеро дітей.

Головою колгоспного двору був ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 - членом колгоспного двору.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері шляхом подання заяви нотаріусу, є ОСОБА_1

Виконавчим комітетом Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області 23 червня 2010 року прийнято рішення про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 .

На підставі вказаного рішення видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 22 липня 2010 року, згідно з яким за ОСОБА_5

30 серпня 2010 року зареєстровано право приватної власності на це нерухоме майно.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 02 жовтня 2010 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями перейшло до ОСОБА_2 .

Суди також встановили, що спірний житловий будинок мав статус майна колгоспного двору.

Згідно з даними погосподарської книги за 1986-1990 роки у будинку на

АДРЕСА_1 станом на 1990 рік були зареєстровані (проживали) 9 осіб: батько -

ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_4 ; та їх діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8; ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_9.

Станом на 15 квітня 1991 року діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 : ОСОБА_11 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були неповнолітніми та навчалися у школі, а ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не втратили права на частку в майні колгоспного двору як такі, що не менше трьох років підряд до цієї дати, навчалися в учбових закладах та перебували на дійсній строковій військовій службі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, при вирішенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

ОСОБА_1 у поданій до Верховного Суду касаційній скарзі заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що справа неодноразово була предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, висновки судів вищих інстанцій щодо застосування норм права є неузгодженими, що вказує на наявність виключної правової проблеми щодо інституту «колгоспного двору» і його трансформації у різні періоди дії законодавства та для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд дійшов висновку, що заявлене клопотання не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень»

у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.

Разом з тим, у поданій заяві відсутні посилання на обставини справи, які по різному трактуються судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Отже, наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему

і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

На підставі викладеного у задоволенні вказаного вище клопотання необхідно відмовити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК України).

Як встановлено вище, єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом подання заяви нотаріусу, є її син - ОСОБА_1 .

Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що ОСОБА_4 на праві спільної сумісною власності належало домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суди встановили, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 згідно з погосподарською книгою № 4 був взятий на погосподарський облік 01 січня 1961 року. Суспільна група цього господарства визначена як колгоспний двір.

Згідно з даними погосподарської книги за 1986-1990 роки у будинку на

АДРЕСА_1 станом на 1990 рік були зареєстровані (проживали) 9 осіб: батько -

ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_4 ; та їх діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8; ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_9.

Статті 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року діти ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 : ОСОБА_11 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були неповнолітніми та навчалися у школі, а ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не втратили права на частку в майні колгоспного двору як такі, що не менше трьох років підряд до цієї дати, навчалися в учбових закладах та перебували на дійсній строковій військовій службі.

Згідно з частинами першої, другої статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (частина друга статті 123 ЦК Української РСР).

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня

1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

На підставі викладеного, виходячи з рівності часток усіх членів колгоспного двору, відсутності втрати права на частку в його майні особами, які вибули з членів двору, виходячи з того майна двору, яке було станом на 15 квітня

1991 року і яке зберіглося, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 належала 1/9 частка у майні колгоспного двору і саме на цю частку в спірному домоволодінні порушені права позивача як спадкоємця за законом після смерті матері.

Також суди дійшли правильного висновку, що укладеним договором дарування порушено права позивача, оскільки ОСОБА_5 розпорядився належним ОСОБА_4 майном, яке і є предметом цього спору, тому наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог в цій частині. При цьому апеляційний суд правильно визначив частку у спірному майні.

Разом із тим, суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги про встановлення факту права власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/5 частину житлового будинку, оскільки судом не встановлюються факти права власності померлої особи на майно, про що правильно зазначено судом апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що

у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не виникло право спільної сумісної власності на майно, набуте ними в період проживання у фактичних шлюбних відносинах, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з відсутністю спірного спадкового майна, оскільки судами правильно встановлено, що спадкодавець була одним з дев`яти членів колгоспного двору, тому з урахуванням вимог частини другої статті 123 ЦК Української РСР апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір спадкової маси.

Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що позивачем обрано не неналежний спосіб захисту права, оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , тому його порушені права підлягають захисту під час розгляду цієї справи з урахуванням заявлених вимог. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що суди безпідставно віднесли до суспільної групи господарств колгоспний двір, помилково ототожнили право на частку в майні з порядком виділення частки та оформлення майнових прав на неї та не вірно визначили розмір належної спадкодавцеві частки у спільному майні шляхом її зменшення, не заслуговують на увагу, оскільки суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також на підставі належним чином оцінених зібраних у справі доказів обґрунтовано встановили правовий статус спірного майна.

Не спростовують висновків судів доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 не працював у колгоспі, а був водієм, тому спірне майно не є колгоспним двором, оскільки батьком позивача працював на вказаній посаді саме у колгоспі, що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема і погосподарськими книгами.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що житловий будинок на АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю батьків позивача, а їхні частки є рівними, оскільки крім ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вказаному будинку (колгоспному дворі) проживали й інші члени цього колгоспного двору, частки яких є рівними.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України справа перевірена лише у межах доводів касаційної скарги, які не є достатніми для скасування судових рішень у цій конкретній справі.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій та нескасованій частині в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення сільської ради, часткове скасування свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів у вказаних частинах не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області, треті особи: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов Василь Григорович, ОСОБА_3 , про часткове скасування рішення сільської ради, часткове скасування свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку

з надвірними будівлями та визнання права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування, відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня

2015 року в незміненій та нескасованій частині в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення сільської ради, часткове скасування свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування та постанову Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький