Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1155/20 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 10 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Пеклін Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №279/1155/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 серпня 2020 року, яке ухвалено суддею Волковою Н.Я. в м. Коростені

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 та на нежитлове підвальне торгове приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 09 липня 1983 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу за спільні кошти вони придбали перелічене вище майно, яке було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .

Оскільки згоди щодо поділу спільного майна подружжю досягти не вдається, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 серпня 2020 року позов задоволено. Судом вирішено поділити квартиру АДРЕСА_1 та на нежитлове підвальне приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , як спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виділено ОСОБА_1 Ѕ ідеальну частину квартиру АДРЕСА_1 , Ѕ ідеальну частину нежитлового підвального приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та визнано за нею право власності на вказане майно.

Виділено ОСОБА_2 Ѕ ідеальну частину квартиру АДРЕСА_1 , Ѕ ідеальну частину нежитлового підвального приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та визнано за ним право власності на вказане майно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн. судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, без проведення належного дослідження всіх доказів у справі та надання їм відповідної оцінки. При цьому зазначає, що суд безпідставно стягнув з нього судовий збір на користь позивача, оскільки він, будучи особою з інвалідністю першої групи відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати. Звертає також увагу на те, що під час вирішення спору про поділ майна подружжя, районним судом не було враховано повний обсяг спільного сумісного майна подружжя, а саме: магазин, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги про припинення права на частку у спільному майні та залишаючи у власності позивача вказаний магазин та житловий будинок, у порядку поділу, суд першої інстанції не звернув уваги, що такі вимоги можуть бути вирішені лише у відповідності до ст.365 ЦК України та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, судом в порушення вимог ЦПК України не була розглянута справа представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки відповідач мав намір подати зустрічну позовну заяву та дати особисті пояснення під час розгляду справи.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали. При цьому відповідач не заперечував ту обставину, що поділене між сторонами майно було придбано під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 09 червня 1983 року, який зареєстрований Коростенським міським відділом РАГСу, актовий запис № 282.

18 жовтня 1994 року відповідачем ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Також відповідач ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право власності від 12 серпня 2011 року, є власником нежитлового підвального торгівельного приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Під час апеляційного розгляду справи відповідач не заперечував тієї обставини, що дане майно було придбано сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частині перша статті 70 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №565/495/18.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, установивши, що спірне майно придбане ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 та є об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для визнання за сторонами права власності по 1/2 частині за кожним на квартиру та на нежитлове підвальне торгове приміщення з добудовою, які розташовані в м. Коростені.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відмови у задоволені позову через те, що районний суд не встановив та не врахував повного обсягу спільного сумісного майна подружжя є безпідставним, оскільки під час розгляду справи відповідачем будь-яких доказів на підтвердження даної обставини, як і відзиву на позовну заяву, до суду першої інстанції подано не було, хоча він не був обмежений у реалізації своїх процесуальних прав через те, що ухвалу про відкриття провадження у справі він отримав особисто 08 травня 2020 року (а.с.19), про що свідчить заява його представника подана до суду 21 травня 2020 року (а.с.19,32), а рішення у справі ухвалено 07 серпня 2020 року.

Крім того, посилання відповідача на ту обставину, що судом безпідставно розглянуто справу в порядку спрощеного провадження є помилковим, оскільки дана справа відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України не відноситься до категорії спорів, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Разом з тим ухвалюючи у справі рішення про поділ майна подружжя та виділяючи у власність сторонам по Ѕ частині майна, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач фактично звернулася з позовом про визнання права на частку в праві спільної сумісної власності, без вимог щодо реального поділу майна в натурі. У зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з вищевказаних підстав.

Враховуючи ту обставину, що відповідач, будучи особою з інвалідністю першої групи, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору, колегія суддів вважає за необхідне з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України компенсувати позивачу понесені витрати по сплаті судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- нежитлове підвальне приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину нежитлового підвального приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

-визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину нежитлового підвального приміщення з добудовою, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий Судді