Постанова

Іменем України

18 листопада 2020року

м. Київ

справа № 302/813/17

провадження № 61-45898св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Колочавська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Колочавська сільська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання перенести огорожу

за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року у складі судді Кривки В. П.та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути порушення його права власності на земельну ділянку з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом зобов`язання відповідачів перенести огорожу, розташовану на межі його земельної ділянки по всій довжині, та звільнити земельну ділянку площею 0,0139 га за їх рахунок; зобов`язати відповідачів у майбутньому не створювати йому перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він проживає у будинку АДРЕСА_1 і використовує для обслуговування цього будинку земельну ділянку площею 0,1345 га, яка перебуває у його приватній власності. Користувачами суміжних земельних ділянок є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які чинять йому перешкоди у користуванні та володінні його ділянкою. Зокрема, відповідачі по всій довжині правої сторони від вулиці Шевченка захопили частину його земельної ділянки площею 0,0139 га. Згідно з актом встановлення межових знаків від 09 вересня 2015 року, виготовленим Товариством з обмеженою відповідальністю «Землемір» (далі - ТОВ «Землемір») від Б до В - ОСОБА_2 , а від В до Г - ОСОБА_3 . Під час винесення меж ділянки в натурі на місцевості, яку проводив ТОВ «Землемір», виявилася накладка земельних ділянок відповідачів на його земельну ділянку. Добровільно перенести огорожу відповідачі не бажають. Ці обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Міжгірський районний суд Закарпатської області рішенням від 16 січня 2018 року позов задовольнив частково.

Зобов`язав ОСОБА_2 перенести огорожу, яка розмежовує його земельну ділянку, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_2 , кадастровий № :01:010:0026, і земельну ділянку ОСОБА_1 , що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1 кадастровий № :01:010:0068, вглиб земельної ділянки ОСОБА_2 , звільнивши площу 0,0093 га (93 кв. м) до межі довжиною 64,249 м (точки 2-3-4-5 на план-схемі, складеної ТОВ «Землемір»).

Зобов`язав ОСОБА_3 перенести огорожу, яка розмежовує його земельну ділянку, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_3 , кадастровий № :01:010:0024, і земельну ділянку ОСОБА_1 , що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1 , кадастровий № :01:010:0068, вглиб земельної ділянки ОСОБА_3 , звільнивши площу 0,0046 га (46 кв. м) по межі довжиною 45,571 м (точки 5-6-7-8 на план-схемі, складеній ТОВ «Землемір»). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що факт накладення на земельну ділянку ОСОБА_1 підтверджується вимірюванням на місцевості за геодезичною зйомкою із занесенням на план-схему спеціалістами ТОВ «Землемір». Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що раніше виготовили документи і що покійний батько позивача ОСОБА_1 погодив їм суміжне землекористування за життя за встановленою огорожею, однак не змогли обґрунтовано пояснити, чому вони не погодили як суміжні землевласники межу земельної ділянки позивача. Водночас, затвердивши розміри земельної ділянки, цю межу погодила Колочавська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області (далі - Колочавська сільська рада) рішенням від 24 грудня 2015 року № 11. Відповідачі та Колочавська сільська рада визнали факт накладення (заступ) на земельну ділянку ОСОБА_1 , неспівпадання ширини земельної ділянки ОСОБА_1 на межі на вулиці Горького і розбіжності площ земельної ділянки ОСОБА_1 за документами і фактичними вимірами, однак не еадали доказів спростування факту накладення земельних ділянок.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Закарпатської області постановою від 21 серпня 2018 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 серпня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не зупинили провадження у цій справі до вирішення цивільної справи № 302/1001/17-ц за його позовом та позовом ОСОБА_2 , у якій оспорювалася правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,1345 га, розташовану на АДРЕСА_1 . Суди попередніх інстанцій безпідставно поклали в основу оскаржуваних судових рішень план-схему, складену ТОВ «Землемір», оскільки вона складена не відомо коли та не відповідає його правовстановлюючим документам на земельну ділянку, зокрема проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Крім того, план-схема складена з порушенням вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, оскільки заміри зроблені за відсутності суміжних землекористувачів та Колочавської сільської ради. Також поза увагою судів залишився і той факт, що власником будинку, який розташований на земельній ділянці позивача, є його мати ОСОБА_4 , а тому, передаючи земельну ділянку позивачу, Колочавська сільська рада перевищила свої повноваження.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 також подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 серпня 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарга ОСОБА_2 аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі ОСОБА_3 .

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому просив її задовольнити, а ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому також просив її задовольнити.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали додаткові пояснення на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

06 листопада 2018 року справа № 302/813/17 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1123/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_2 на підставі рішення Колочавської сільської ради від 15 лютого 2011 року № 55 та технічної документації, виготовленої у 2013 році, є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0938 га на АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06 грудня 2014 року, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06 грудня 2014 року за № 30577625, кадастровий номер земельної ділянки :01:010:0026.

ОСОБА_3 на підставі рішення Колочавської сільської ради від 27 червня 2013 року № 83 та проєкту землеустрою,. виготовленого у 2013 році, є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1289 га на АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 серпня 2014 року, зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14 серпня 2014 року за № 25589076, кадастровий номер земельної ділянки :01:010:0024.

Рішенням Колочавської сільської ради від 28 серпня 2015 року № 32 ОСОБА_1 (за його заявою) надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовно площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Колочавської сільської ради від 24 грудня 2015 року № 11 затверджено розміри земельної ділянки, площею 0,1345 га переданої у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 .

Крім того, рішенням Колочавської сільської ради від 27 березня 2016 року № 20 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :01:010:0068) у власність ОСОБА_1 та надано йому у власність земельну ділянку площею 0,1345 га.

На підставі цього рішення державний реєстратор у липні 2016 року зареєстровав за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1345 га.

Земельна ділянка ОСОБА_1 межує із земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від вулиці Горького до вулиці Шевченка (від точки 2 до точки 8), що підтверджується планом геозйомки, складеним ТОВ «Землемір», а також детальним планом забудови земельної ділянки, складеним Комунальним проектним підприємством «Архітектура». У планах з описом меж земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суміжним землевласником також зазначено ОСОБА_1 . Суміжне розмежування земельних ділянок закріплено стаціонарною огорожею по суцільній довжині межі (точки 2-8 на плані). Водночас протилежні межі земельних ділянок відповідачів (вглиб земельної ділянки) не зафіксовані.

Предметом цього спору є накладення (заступ) на земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджено фактичним вимірюванням на місцевості за геодезичною зйомкою із занесенням на план-схему спеціалістами ТОВ «Землемір», а саме зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0093 га, зі сторони земельної ділянки ОСОБА_3 - 0,0046 га. Згідно з планом земельної ділянки за проєктом землеустрою ОСОБА_1 ширина його земельної ділянки на межі вулиці Горького становить 11,46 м. (від А до Б). Цей параметр ширини земельної ділянки, погоджений сільською радою як суміжним землевласником, від 1 до 2 не відповідає фактичним вимірам, зафіксованим ТОВ «Землемір» станом на час розгляду справи, у зв`язку з чим ОСОБА_1 фактично володіє і користується земельною ділянкою площею 0,1189 га замість наданих у власність з унесенням до Державного реєстру речових прав за рішенням сільської ради площею 0,1345 га.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційні скарги подані до 08 лютого 2020 року, їх розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають не повною мірою.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Задовольняючи частково позов та зобов`язуючи відповідачів перенести огорожу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що факт накладення на земельну ділянку ОСОБА_1 підтверджується вимірюванням на місцевості за геодезичною зйомкою із занесенням на план-схему спеціалістами ТОВ «Землемір». Крім того, Колочавська сільська рада своїм рішенням від 24 грудня 2015 року № 11 затвердила розміри земельної ділянки та погодила її межі.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є передчасним з огляду на таке.

Цивільне процесуальне законодавство саме на суд покладає обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності -достатніми (стаття 80 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи предмет і підстави заявленого ОСОБА_1 позову, з`ясування питання, чи накладаються надані у власність відповідачів земельні ділянки на земельну ділянку позивача, та визначення розміру такого накладення мають визначальне значення для встановлення обставин справи і в разі встановлення цих обставин дає можливість дійти висновку про порушення прав позивача як землекористувача.

На підтвердження факту накладення земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 надав технічну документацію із землеустрою, яка була розроблена під час оформлення правовстановлюючих документів на його земельну ділянку. При цьому позивач посилався на те, що Колочавська сільська рада рішенням від 24 грудня 2015 року № 11 затвердила розміри його земельної ділянки та погодила її межі. Інших доказів, зокрема висновку земельно-технічної експертизи, який підтверджував би факт накладення земельної ділянки та її площу, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене висновок судів про те, що земельні ділянки накладаються на земельну ділянку позивача, є таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки лише експерт може надати відповідь на питання, чи накладаються земельні ділянки одна на одну, та встановити площу такого накладення, а без встановлення цих обставин рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт накладення на земельну ділянку позивача та площу такого накладення, може бути висновок земельно-технічної експертизи.

Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Враховуючи те, що відповідачі заперечують факт накладення їхніх земельних ділянок на земельну ділянку позивача, суди повинні були роз`яснити позивачу його право заявити клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, і тільки після отримання відповідного висновку експерта або відмови від проведення цієї експертизи вирішувати питання про доведеність чи недоведеність вимог позову.

Крім того, в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд враховує і те, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року, у справі № 302/1001/17-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Колочавської сільської ради, ОСОБА_1 , сектору з питань державної реєстрації Міжгірської районної державної адміністрації, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання недійсними рішень сільської ради, скасування державної реєстрації на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Колочавської сільської ради, сектору з питань державної реєстрації Міжгірської районної державної адміністрації про скасування рішень Колочавської сільської ради первісний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Колочавської сільської ради від 24 грудня 2015 року № 11 «Про погодження меж земельної ділянки». Визнано протиправним та скасовано рішення Колочавської сільської ради від 27 березня 2016 року № 20 «Про затвердження проєкту відведення земельної ділянки та передання її у приватну власність», на підставі якого ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1345 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:0068, та скасовано державну реєстрацію цієї земельної ділянки. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення у справі № 302/1001/17-ц мотивовано тим, що, приймаючи оспорювані рішення, Колочавська сільська рада неправомірно погодила межі земельної ділянки ОСОБА_1 і неправомірно передала йому у власність земельну ділянку, у зв`язку з чим позивачів за первісним позовом протиправно позбавлено частини їх земельних ділянок, водночас позивачі за первісним позовом на законних підставах, з дотриманням встановленого законом порядку набули право власності на земельні ділянки.

Оскільки рішення Колочавської сільської ради про погодження меж земельної ділянки і затвердження проєкту відведення земельної ділянки та передачу її у приватну власність позивачу скасовані в судовому порядку, технічна документація із землеустрою, що розроблена для відведення земельної ділянки позивачу, не може бути належним доказом на підтвердження заявлених у цій справі вимог.

Апеляційний суд не надав належної оцінки всім наявним у справі доказам, не взяв до уваги, що позовні вимоги обґрунтовані в тому числі і технічною документацією, затвердженою рішеннями Колочавської сільської ради від 24 грудня 2015 року № 11 та від 27 березня 2016 року № 20, що скасовані рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2018 року, яке на час розгляду апеляційним судом цієї справи також було предметом перегляду цього ж суду, а тому дійшов передчасного висновку про можливість залишення без змін рішення місцевого суду про часткове задоволення позову, яке ґрунтується на припущеннях.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду і направлення справи на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, з огляду на мотиви скасування судового рішення та у зв`язку з цим встановити наявність/відсутність у позивача права (після скасування його права власності на земельну ділянку), передбаченого статтею 152 ЗК України,на звернення до суду з цим позовом (враховуючи, що матеріали справи не містять доказів його права власності на житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21 серпня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун