Провадження № 2/127/1654/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,

представника позивача - адвоката Стьоби Ю.М., відповідача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - адвоката Шиманського В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудика Валерія Вікторовича про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудика В.В. про визнання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 вересня 2016 року та 12 лютого 2019 року недійсними та скасування державної реєстрації права власності. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до Вінницької міської ради та визнано право власності на нежиле вбудоване приміщення загальною площею 72,9 кв. м., що розташоване в підвалі жилого будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року це рішення скасоване, а в задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року касаційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишена без задоволення, а рішення апеляційного інстанції без змін. 09 листопада 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу на спірні нежитлові приміщення з ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Рудиком В.В. Надалі Тимофієва І.М., з метою унеможливлення вилучення майна, уклала договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з ОСОБА_1 (сином ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ), який в свою чергу достовірно був обізнаний про існування рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року у справі № 127/8975/13, адже брав участь в останньому як представник своїх батьків. Позивачка вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 незаконно заволоділи майном у зв`язку з тим, що нежитлові приміщення є власністю всіх мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , а останні своєї згоди на відчуження частини підвального приміщення не надавали. З посиланням на положення ст. 228 ЦК України позивачка вважає, що оскаржувані договори купівлі-продажу є нікчемними та зазначає про наявні підстави визнати їх недійсними. За наведеного просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №4531 від 09 вересня 2016 року, визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 вересня 2016 року щодо нежитлових приміщень за ОСОБА_5 , визнати недійсним договір купівлі-продажу №398 від 12 лютого 2019 року, визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 лютого 2019 року щодо нежитлових приміщень за ОСОБА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2020 року позовна заява ОСОБА_3 прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а. с. 42).

Крім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2020 року забезпечено позов та накладено арешт на вбудовані нежитлові приміщення АДРЕСА_2 (а. с. 19-20).

26 червня 2020 року до суду надійшли письмові заперечення приватного нотаріуса Рудика В.В., в яких останній зазначив, що відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 нотаріуси, що посвідчували оскаржуваний правочин залучаються до участі у справі як треті особи, що не заявляють самостійних вимог. Одночасно вказав, що нотаріальні дії вчинені відповідно до вимог законодавства, а тому просив відмовити у задоволенні вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса (а. с. 53).

Відповідач ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання відзиву. Заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач визнає обставину придбання ним 12 лютого 2019 року у ОСОБА_5 нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу. Натомість зазначає, що ОСОБА_5 станом на 12 лютого 2019 року була власником нежитлових приміщень та мала право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, адже право власності не скасоване (а. с. 69-72).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Шиманський В.М. також подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають. Також вказав, що нежитлові приміщення належали ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В 2015-2016 роках у зв`язку із сімейними обставинами родині потрібні були кошти, внаслідок чого прийнято рішення про відчуження нежитлового приміщення та 09 листопада 2016 року укладено договір купівлі-продажу із ОСОБА_5 . Станом на день продажу нежитлових приміщень, відповідачі були власниками та мали право вільно розпоряджатись нерухомістю, адже будь-які обтяження щодо зазначеного нерухомого майна відсутні. Укладений 09 листопада 2016 року договір вважає правомірним, а тому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 (а. с. 79-83).

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 178 ЦПК України, на подання відзиву на позовну заяву не скористались.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2020 року позивачці роз`яснено право на подання відповіді на відзиви до 11 жовтня 2020 року включно та відповідачам право подати заперечення на відповідь протягом п`яти днів з моменту отримання відповіді на відзив; витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудика В.В. належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу від 19 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за №4531; підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті (а. с. 140).

09 жовтня 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій остання зазначила, що відповідачі у відзивах на позовну заяву не заперечують обставин скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року, обставин з приводу статусу нежитлових приміщень як допоміжних. Також вказує, що відповідачі жодним чином не спростували, що оскаржувані правочини спрямовані на незаконне заволодіння майном (а. с. 145-147).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Шиманським В.М. надав додаткові пояснення у справі, в яких з посиланням на норми чинного законодавства та позицію Верховного Суду України, зокрема від 13 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-1528цс15, вказує, що оспорюванні правочини не є такими, що порушують публічний порядок (ст. 228 ЦК України). Також вказав про невірно обраний спосіб захисту, адже вважає, що у даному випадку не підлягають задоволенню позови про визнання недійсними наступних правочинів, які вчинені після недійсного правочину. Також з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року (справа № 925/1265/16) вказує, що скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав не є належним способом захисту, адже вичерпує свою дію з моменту його прийняття, належним способом захисту є скасування запису про державну реєстрацію права власності (а. с. 159-163).

Заперечення ОСОБА_5 та звернення мешканців будинку від 24 листопада 2020 року, наданого позивачем як доказ по справі, судом не прийнято до розгляду з огляду на порушення строків їх подання, про що постановлена ухвала суду від 25 листопада 2020 року із занесенням до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Стьоба Ю.М. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Шиманський В.М. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та з врахуванням наданих письмових пояснень.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, вказуючи на правомірність договорів.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та приватний нотаріус Рудик В.В. в судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 . Право власності зареєстроване КП «ВООБТІ» 04 березня 1997 року (а. с. 40, зворот).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року (справа № 127/8975/13-ц) задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Вінницької міської ради. Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 право приватної власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме : приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м, з урахуванням раніше приватизованих приміщень 67-5, 67-6, що розташовані в підвалі жилого будинку АДРЕСА_1 відповідно до плану, виданого комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 20.07.2011 р. та технічного паспорту на офіс-магазин. Копія рішення містить відмітку про те, що останнє набрало законної сили 06 липня 2013 року (а. с. 84-86).

Як слідує з даних ЄДРСР, а також не заперечується сторонами, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року скасоване та в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Вінницької міської ради про визнання права власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м., з урахуванням раніше приватизованих приміщень 67-5, 67-6, що розташовані в підвалі жилого будинку АДРЕСА_1 , відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в цій справі касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 грудня 2016 року - без змін (а. с. 8-11).

09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. та зареєстрований в реєстрі за №4531. Відповідно до умов зазначеного договору продавці продали, а покупець придбала нежиле вбудоване приміщення по АДРЕСА_4 , загальною площею 72,9 м. кв. (а. с. 156-157).

Право власності на це майно зареєстроване за ОСОБА_5 09 листопада 2016 року на підставі договору купівлі-продажу №4531, рішення про державну реєстрацію індексний номер 32286396 від 09 листопада 2016 (а. с. 6).

12 лютого 2019 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №398. Відповідно до умов зазначеного договору продавець продав, а покупець придбав нежиле вбудоване приміщення по АДРЕСА_4 , загальною площею 72,9 м. кв. (а. с. 73-74).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208830076 від 13 травня 2020 року, право приватної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_1 12 лютого 2019 року на підставі договору купівлі-продажу №398, рішення про державну реєстрацію індексний номер 45475798 від 12 лютого 2019 року (а. с. 7).

Визначаючись з вимогами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 від 09 вересня 2016 року та від 12 лютого 2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст. 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року по справі № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року по справі № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з метою захисту порушеного права власності, маючи статус співвласника квартири у багатоквартирному будинку, та просить визнати договора купівлі-продажу нежитлових приміщень, які в свою чергу є спільним сумісним майном власників квартир зазначеного будинку, не будучи стороною оспорюваного договору.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, ОСОБА_3 вважає, що саме у спосіб визнання договорів купівлі-продажу від 09 вересня 2016 року та від 12 лютого 2019 року, буде захищене її право власності як співвласника нежитлових приміщень.

Суд не погоджується із таким твердженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі визнання договорів купівлі-продажу недійсним, сторони оспорюваних правочинів, якими не є позивачка, в порядку реституції будуть приведені в попередній стан, що в свою чергу не відновить права позивачки.

З огляду на правовідносини, що склались, а саме неодноразове відчуження майна, суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року при розгляді цивільної справи № 183/1617/16 дійшла висновку про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст порушеного права та характер правопорушення, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не забезпечить поновлення такого права, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними.

Одночасно суд також звертає увагу, що позивач є тільки одним із співвласників вказаного майна, що відчужене внаслідок оспорюваних правочинів.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку (яким є, зокрема приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), є спільною сумісною власністю співвласників ; спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

За змістом статті 10 вказаного Закону співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею, в тому числі щодо розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

В будинку створене та діє Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коцюбинського 37 м. Вінниця», про що вказував представник позивача в судовому засіданні, а також підтверджується й письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема листом співвласників будинку, підписи яких засвідчені печаткою ОСББ «Коцюбинського 37 м. Вінниця» (ідентифікаційний код юридичної особи 40481737) (а. с. 148-150) та інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і є в загальному доступі, керівником юридичної особи ОСББ «Коцюбинського 37 м. Вінниця» є ОСОБА_3 , яка в свою чергу є позивачкою у даній справі.

За змістом ст. 4, 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами і має право, зокрема захищати права, представляти інтереси співвласників, зокрема у судах.

Крім того, слід зазначити, що підставою для визнання договорів від 09 вересня 2016 року та від 12 лютого 2019 року недійсними позивачка зазначила положення ст. 228 ЦК України, відповідно до яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Такий висновок висловлений Верховним Судом України 13 квітня 2016 року в справі №6-1528цс15.

При застосуванні ст. 228 ЦК України слід ураховувати, що у ній встановлено два окремих види недійсних правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними (ч. 1 ст. 228 ЦК України), і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваним (ч. 3 ст. 228 ЦК України), недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність у судовому порядку на підставах, установлених законом.

Слід також зазначити, що визнання недійним нікчемного правочину законом не передбачена, оскільки правочин нікчемним є в силу закону, на що неодноразово вказував Верховний Суд.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України)); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наразі, з огляду на викладене, оспорювані договори купівлі-продажу від 09 вересня 2016 року та від 12 лютого 2019 року не є такими, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства чи порушують публічний порядок та не посягають на суспільні, соціальні та економічні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушують такий порядок. Будь-яких доказів щодо протилежного матеріали справи не містять, а їх оцінка такими позивачем не може бути доказом по справі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В частині позовних вимог про визнанння протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію та їх обтяжень від 09 вересня 2016 року та від 12 лютого 2019 року про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України, похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Вищезазначені позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора у даному випадку є похідними позовними вимогами, адже можуть бути задоволені лише у разі задоволення основних позовних вимог про визнання правочинів недійсними. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні основних позовних вимог про визнанння договорів недійсними, похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Суд також погоджується з твердженням відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., що останній не є належним відповідачем в справах про визнання правочину недійсним, на що звертав увагу Верховний Суд України в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до положень ст.141 ЦК України. Зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи, а в задоволенні позову відмовлено судові витрати залишаються за державою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, 216, 228 ЦК України, ст. 12, 13, 48, 51, 81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудика Валерія Вікторовича про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,

Відповідачі: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ,

ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ,

ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 ,

ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_4 ,

приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик Валерій Вікторович, м. Вінниця, вул. Келецька, 64/63.

Повний текст рішення складений 30.11.2020.

Суддя: