КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року місто Київ

справа № 755/13839/15-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

16 липня 2015 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №1318 від 01 березня 2007 року у розмірі 27889,10 доларів США, яка складається з:

непростроченої заборгованості (основного боргу) по кредиту - 26251 доларів США;

прострочених відсотків за користування кредитом - 1574,26 доларів США;

пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 63,84 долари США.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №1318, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 52500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом 12% річних та кінцевою датою погашення кредиту не пізніше 28 лютого 2027 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №3094, за яким поручитель зобов`язувався відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Вказував, що 01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №3093 предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Зазначав, що банк в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання позичальнику кредитних коштів, однак всупереч вимог цивільного законодавства та умов кредитного договору відповідач ОСОБА_3 систематично порушував та належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором №1318 від 01 березня 2007 року, яка станом на 14 липня 2015 року складає 27889,10 доларів США.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №1318 від 01 березня 2007 року у розмірі 27889,10 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1827 грн. з кожного.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 жодного разу не був належним чиномповідомлений про дату, місце та час розгляду справи

Вказував, що відповідач ОСОБА_1 не погоджується з розрахованою сумою заборгованості та вважає, що розрахунок заборгованості здійснено невірно і він є абсолютно необґрунтованим.

Зазначав, що в розрахунку, який містяться в матеріалах справи не зазначено: періоди, за які розраховувалась заборгованість по тілу кредиту; залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду; суму грошових коштів, сплачених відповідачем в рахунок погашення заборгованості, напрямки та підстави їх зарахування.

Посилався на те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тому факту, що позивачем не враховано того, що строк виконання зобов`язання було змінено шляхом направлення банком у березні 2015 року вимоги до позичальника про дострокове повернення коштів. У зв`язку з цим нарахування процентів за кредитним договором після зміни строку виконання зобов`язання є незаконним.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позивача відсутні правові підстави для пред`явлення вимог до поручителя, оскільки, порука, яка виникла підставі договору поруки є припиненою.

Зазначав, що розрахунку заборгованості позивача вбачається, що перша прострочка відповідачем ОСОБА_3 по сплаті тіла кредиту та відсотків виникла 25 грудня 2014 року, а відтак строки звернення до суду з вимогами до поручителя, встановлені чинним законодавством, позивачем були пропущені, оскільки позовну заяву було подано 16 липня 2015 року.

Зауважував, що у правовідносинах між банком та позичальником не дотримано розумного балансу між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків та охоронюваними законом інтересами споживачів.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач та відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи було призначено у судові засідання на 01 жовтня 2015 року о 10.00 год. та на 15 жовтня 2015 року о 10.00 год. та відповідачам направлялися судові повістки за адресами їх реєстрації: ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 .

Однак конвертз повісткою на 15 жовтня 2015 року, який був направлений відповідачу ОСОБА_1 повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.97, 97а).

А тому, висновок суду першої інстанції про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів, належним чином повідомлених про розгляд справи, суперечив вимога ст.ст.74, 76 тач.1 ст.224 ЦПК України у редакції 2004 року.

Тобто судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідачів, не повідомлених належним чином про дату, час та місце судового розгляду, що є підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2007 року між ВАТ«Державний ощадний банк», правонаступником якого є ПАТ«Державний ощадний банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1318, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 52500 доларів США, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на 240 місяців з датою остаточного погашення кредиту не пізніше 28 лютого 2027 року, на купівлю нерухомості.

В п.п.4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.5 кредитного договору позичальник зобов`язувався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим договором; повернути кредит в повній сумі, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені договором, а у випадках невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені договором; у разі порушення умов цього договору та іпотечного договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій; відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з договору.

Відповідно до п.5.2. Розділу 5 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за кредитним договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.

25 березня 2014 року між ПАТ«Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладений додатковий договір №1 до кредитного договору №1318 від 01 березня 2007 року, за умовами якого, сторони домовились про відміну щомісячно комісійної винагороди банку за надання кредиту (п.1 додаткового договору), а також погодили порядок та строки здійснення щомісячних платежів по кредитному договору, та виклали п.1.5 кредитного договору в редакції зазначеній у вищевказаному додатковому договорі (п.2 додаткового договору). Всі інші пункти залишились без змін (п.3 додаткового договору).

01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №3093, відповідно до якого іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 01 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №3094, відповідно до предмету договору поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №1318 від 01 березня 2007 року, укладеному між кредитором з позичальником, згідно з яким позичальнику надається кредит в розмірі 52500 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом виходячи з 12% річних, та кінцевою датою погашення заборгованості за кредитним договором не пізніше 28 лютого 2027 року.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що у разі порушення боржником виконання зобов`язання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов`язання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору.

За змістом п.3.1. договору поруки поручитель відповідає по зобов`язаннях за кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник.

У пункті 3.2. договору поруки сторони погодили, що поручитель та боржник, як солідарні боржники залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання за кредитним договором не будуть виконані повністю.

Згідно з п.3.3. договору поруки у разі невиконання або неналежного виконання поручителем зобов`язань, що передбачені даним договором поручитель сплачує кредитору штраф у розмірі 10% від суми несплаченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі. В свою чергу, відповідачі, скориставшись кредитними коштами, свої зобов`язання за договором належним чином не виконали, внаслідок чого у останніх перед банком утворилася заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №1318 від 01 березня 2007 року станом на 14 липня 2015 року заборгованість відповідачів перед банком становить 27889,10 доларів СШАта складається з:

заборгованості по основному боргу - 26251 доларів США;

заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом - 1574,26 доларів США;

пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 63,84 долари США.

Матеріали справи не містять доказів повного погашення заборгованості відповідачами.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст.625 ЦК Українипередбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, кошти у розмірі 52500 доларів США були отримані ОСОБА_3 згідно умов договору у повному обсязі, у порядку та в строки, передбачені договором, що підтверджується видатковим касовим ордером від 01 березня 2007 року.

Наданий до суду кредитний договір у встановленому законом порядку не оспорювався та недійсним не визнавався.

Зазначаючи в апеляційній скаргі про невірність, необґрунтованість та недоведеність проведеного банком розрахунку, відповідач ОСОБА_1 не представив свого контррозрахунку та не надав доказів на підтвердження своїх заперечень.

Матеріали справи не містять доказів проведення сплати боржниками сум за кредитним договором в іншому розмірі, чим зазначав позивач.

Крім того, представником відповідача ОСОБА_1 також не було надано доказів, які б спростовували те, що банком не було враховано або невірно враховано платежі, які останній сплачував на погашення кредитної заборгованості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності нарахування заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направив відповідачу ОСОБА_3 листа-вимогу про сплату заборгованості від 16 березня 2015 року №500/07.

У вказаному листі-вимозі, який був направлений відповідачу ОСОБА_3 зазначалося, що банк відкликає всю суму кредиту та вимагає не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цього листа-вимоги здійснити повне погашення кредиту, що наданий йому згідно з кредитним договором, а саме заборгованість, що обліковується на відповідних балансових рахунках: строкової заборгованості по основному боргу - 26251 доларів США; простроченої заборгованості по процентах за користування кредитом - 775,51 доларів США, а також нараховані банком проценти за користування кредитом та пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань, нараховані на день здійснення повного погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.57).

Конверт з листом-вимогою, який був направлений відповідачу ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 повернувся на адресу банку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.58).

19 березня 2015 року банком на адресу відповідача ОСОБА_1 був направлений лист-повідомлення від 16 березня 2015 року 3501/07 про наявність заборгованості.

Конверт з листом-повідомленням, який був направлений відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 повернувся на адресу банку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.54).

Відповідно до п.3.4 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором.

Виконання позичальником вимог банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

Таким чином, ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 врегулювали у кредитному договорі умови дострокового повернення кредитних коштів та зміни строку виконання основного зобов`язання.

Тобто, у зв`язку з порушенням відповідачами виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, надіславши їм вимоги від 16 березня 2015 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, змінив таким чином строк виконання основного зобов`язання на 17 квітня 2015 року, тобто строк виконання умов кредитного договору щодо повного повернення кредитних коштів настав 17 квітня 2015 року (30 (тридцятий) календарний день з дати надіслання банком вимоги позичальнику).

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Звернення до боржників з вимогою про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати надіслання банком вимоги позичальнику, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо заборгованість у строк визначений у вимозі про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором не погашена, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таким чином, банк надіславши боржникам вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором змінив строк дії договору.

Аналогічні висновки містяться у постановахВеликої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц,від 04 липня 2018 року у справі№14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовом банк мав право пред`явити до відповідача ОСОБА_3 вимоги про стягнення тіла кредиту та заборгованості за відсотками та пенею, які утворилися у останнього станом на 17 квітня 2015 року.

Разом з тим, суд першої інстанції на вищевказані обставини не звернув уваги та дійшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми відсотків та пені, які були нараховані після 17 квітня 2015 року.

Оскільки кредитодавець змінив строк виконання основного зобов`язання на 17 квітня 2015 року та визначив умови такого повернення коштів, а відтак, сума прострочених відсотків за період з 01 квітня 2015 року по 17 квітня 2015 року (включно) становить 146,72 долари США, виходячи з розрахунку:

26251 доларів США (сума боргу) * 17 (днів прострочки) *12% річних : 365 (днів у році) = 146,72 долари США.

Пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період з 01 квітня 2015 року по 17 квітня 2015 року (включно) складає 0,18 доларів США, виходячи з розрахунку:

21,72 долари США (різниця між сумою відсотків за період з 01 квітня 2015 року по 17 квітня 2015 року (включно) (146,72 долари США ) та сумою погашення відсотків за квітень 2015 року (125 долари США) * 0,05% (ставка пені) * 17 (днів) = 0,18 доларів США.

Також при розрахунку суми відсотків за користування кредитом та суми пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом колегія суддів бере до уваги те, що відповідачем ОСОБА_3 були сплачені суми на погашення заборгованості по відсоткам, а саме: 25 березня 2015 року у розмірі 94 долари США, 24 квітня 2015 року - 125 доларів США та сплачено суми на погашення заборгованості по пені: 25 лютого 2014 року - 0,61 долар США, 25 березня 2015 року - 22,74 долари США.

Щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 статті 553 ЦК України в редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_3 , а відтак і поручитель ОСОБА_1 взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами в термін не пізніше 28 лютого 2027 (п.1.2 кредитного договору), сплачуючи її щомісячно до 25 числа платіжного місяця.

Отже, поряд з установленим строком дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі №758/6863/14-ц, від 05 червня 2019 року у справі №523/3082/14.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.1.5 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 25 числа платіжного місяця здійснювати платежі в валюті наданого кредиту шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок в банку, що зазначений в цьому договорі по: погашенню кредиту рівними частинами в сумі 219 доларів США щомісячно з квітня 2007 року по лютий 2027 року включно, а останній платіж в сумі 159 доларів США не пізніше дати остаточного погашення кредиту, за надання кредиту - 0,08 % від суми наданого кредиту щомісячно - 42,00 доларів США, та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з березня 2007 року, а останній платіж не пізніше дати остаточного погашення крелиту.

Так, чергові платежі боржник ОСОБА_3 повинен був здійснювати кожного місяця, тобто з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст.261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою ст.559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя зобов`язань за кредитом.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по кредитному договору було здійснено 25 листопада 2014 року за листопад 2014 року.

Наступне погашення кредиту за грудень 2014 року, за умовами кредитного договору мало б відбутися до 25 грудня 2014 року, а за січень 2015 року до 25 січня 2015 року.

Ураховуючи те, що погашення кредиту за грудень 2014 рокуне відбулося, тому з 26 грудня2014 року, починає відраховуватися шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителяза кожним щомісячним платежем.

Як вбачається з матеріалів справи банк звернувся до суду з вказаним позовом 16 липня 2015року.

За шість місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом, порука не може вважатися припиненою. Як і не може вважатися припиненою в частині вимог про дострокове стягнення тіла кредиту.

З огляду на те, що банк вимоги до поручителя в межах шести місяців по кожному місячному платежу не пред`являв, порука ОСОБА_1 по платежу, що нарахованийза грудень 2014 року та платежу за січень 2015 року до 15 січня 2015 року (за шість місяців звернення до суду з позовом) припинилася.

Проте, порука ОСОБА_1 стосовно щомісячних платежів, починаючи з 16 січня 2015 року не є припиненою та вона також не припинилася в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Оскільки порука є припиненою в частині сплати платежу нарахованого за грудень 2014 року - строк сплати якого настав 26 грудня 2014 року та в частині сплати платежу за січень 2015 року, а саме до 15 січня 2015 року відповідно заборгованість за зазначений період підлягає стягненню виключно з позичальника на користь банку.

Враховуючи, що банк змінив строк виконання зобов`язання, надіславши вимогу позичальнику на 17 квітня 2014 року, а тому з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню: відсотки за період з 16 січня 2015 року по 17 квітня 2015 року у розмірі 575 доларів США.

Що стосується стягнення з відповідача ОСОБА_1 пені, то враховуючи, що сума пені, яка підлягала стягненню з останнього за період з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року, 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року, 16 січня 2015 року по 17 квітня 2015 року становила 22,22 долари США, при цьому за вказаний період позичальником було сплачено 23,35 долари США, а відтак відбувся взаємозарахунок.

Отже, з ОСОБА_1 необхідно стягнути солідарно з боржником ОСОБА_9 заборгованість, яка складається з:

заборгованості по основному боргу - 26251 доларів США;

заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом - 575 доларів США.

При цьому, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка виникла за період до 17 квітня 2015 року та складається з:

заборгованості по основному боргу - 26251 доларів США;

заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом - 395,78 доларів США (970,78 доларів США - 575 доларів США);

пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 2,85 долари США.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що як вбачається з умов кредитного договору, сторони в ньому погодили не лише порядок виконання умов договору, а й відповідальність за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів у доларах США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно визначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми пені у доларах США.

Щодо доводів апелянта про те, що для винесення правосудного рішення судом має бути розглянуте питання про дотримання розумного балансу між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків та охоронюваними законом інтересами споживачів колегія суддів зазначає наступне.

10 листопада 2011 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України

(справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Відповідно до абз. 3, 4 п.3.2 вказаного рішення держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи вимоги про визнання кредитного договору недійсним не були предметом розгляду у даній справі, а відтак посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 колегія суддів вважає безпідставним.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням пропорційності задоволених вимог колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 1783,52 грн., з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір в розмірі 1757,39 грн. та стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 208,83 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження: місто Київ, вул. Госпітальна, 12-Г, заборгованість за кредитним договором, яка складається з:

26251 доларів США 00 центів - заборгованості за тіломкредиту;

575 доларів США 00 центів - заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження: місто Київ, вул. Госпітальна, 12-Г, :

395 доларів США 78 центів - заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом;

02 долари США85 центів - пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження: місто Київ, вул. Госпітальна, 12-Г, судовий збір в сумі 1783 грн. 52 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження: місто Київ, вул. Госпітальна, 12-Г, судовий збір в сумі 1757 грн. 39 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження: місто Київ, вул. Госпітальна, 12-Г, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судовий збір в сумі 208 грн. 83 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: