Провадження № 2/742/654/20
Єдиний унікальний № 742/814/20
26 серпня 2020 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Короткої А.О.,
при секретарі - Здоровець Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вказаного вище будинку на підставі договору дарування від 03.06.1983 року та свідоцтва про право на спадщину від 16.06.1988 року. Разом з позивачкою за вказаною адресою також зареєстрована відповідачка по справі, ОСОБА_3 , яка на момент реєстрації була дружиною сина позивачки, та її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але з 10.09.2018 року відповідачки за вказаною адресою не проживає та будь-яких стосунків з ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_5 не підтримують, що підтверджується актом №520 від 28.02.2020 року про не проживання відповідачів за даною адресою.
Оскільки на сьогоднішній день факт реєстрації відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в будинку позивачки порушує її право на вільне користування майном, а у позасудовому порядку зняти їх з реєстрації вона не має можливості, що обмежує ОСОБА_1 у вільному розпорядженні своєю власністю - нерухомим майном, в тому числі для отримання субсидії, то вона і змушена звернутися до суду з даним позовом.
У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, проте остання завчасно подала до суду клопотання, згідно з яким позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за відсутності сторони позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.46).
Відповідачі в судове засідання також не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та вчасно (а.с.44,45).
Представник третьої особи не з`явилася до суду теж, проте завчасно надала суду письмову заву про розгляд справи без її участі, в якій у вирішенні спору поклалася на розсуд суду, але просила врахувати виключно інтереси дитини (а.с.41).
У зв`язку з цим, згідно зі ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з копії договору дарування від 03.06.1983 року, зареєстрованого в реєстрі за №2759 та копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.06.1988 року №3044, посвідчених нотаріусом Прилуцької нотаріальної контори, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8, 9).
З копії домової книги про прописку громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що за даною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , 1953 року народження, ОСОБА_5 , 1985 року народження, ОСОБА_3 , 1980 року народження, ОСОБА_6 , 2010 року народження, ОСОБА_4 , 2003 року народження, ОСОБА_7 , 1997 року народження (а.с.10-12).
Відповідно до довідок б/н від 06.04.2020 року, виданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області (а.с.25,26), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02.07.2010 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом №520 від 28.02.2020 року про фактичне проживання або не проживання, складеним комісією у складі голови комітету самоорганізації населення №3 мікрорайону Рокитний - Чумаченко А.Л. та голови вуличного комітету №8 - Артеменко Н.М., було встановлено, що згідно з будинковою книгою за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 6 осіб, а саме: ОСОБА_1 , 1953 року народження, ОСОБА_5 , 1985 року народження, ОСОБА_3 , 1980 року народження, ОСОБА_6 , 2010 року народження, ОСОБА_4 , 2003 року народження, ОСОБА_7 , 1997 року народження, але фактично проживають лише 3 особи, а саме: ОСОБА_1 , 1953 року народження, ОСОБА_5 , 1985 року народження, та ОСОБА_7 , 1997 року народження. Зі слів сусідів, ОСОБА_3 , 1980 року народження, ОСОБА_6 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2003 року народження, не проживають за даною адресою з 10.09.2018 року (а.с.13).
Відповідно до копії рішення Прилуцького міськрайонного суду №2/742/869/18 (єдиний унікальний №742/1966/18) від 11.10.2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний (а.с.14).
Згідно з копією судового наказу Прилуцького міськрайонного суду №2/742/869/18 (єдиний унікальний №742/1966/18) від 04.12.2018 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , де у судовому наказі фактичним місцем проживання ОСОБА_3 вказано: АДРЕСА_2 (а.с.15), що також підтверджується копією заяви ОСОБА_3 про видачу судового наказу (а.с.16) та копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №027/7-09/7540 від 12.11.2018 року, виданої комітетом самоорганізації населення №7 мікрорайону 273 кварталу Прилуцької міської ради, де зазначено, що ОСОБА_3 фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , разом з дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частиною першою ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст.64 цього кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з ч.2,4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч.1 ст.383 ЦK України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Виходячи зі змісту ч.1 ст.317 ЦK України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування.
У п.38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою.
У судовому засіданні достовірно було встановлено, що відповідачі хоч і значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з 2018 року не проживають за вказаною адресою, чим створюють перешкоди позивачці у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм житлом, тому суд беззаперечно вважає відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним вище житловим будинком з надвірними будівлями.
На підставі ст.150,156 ЖК України, ст.316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401, керуючись ст.12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 284, 352, 354-355, п.9, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - не відомо, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 04.09.2020 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд або на апеляційне оскарження, якщо така заява або апеляційна скарга подані протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя А.О.Коротка