ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 619/4538/18-ц

провадження № 22ц/818/3220/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , Дергачівська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року в складі судді Остропілець Є.Р.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Дергачівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить 1/12 та ј частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласницею інших 2/3 частин будинку є ОСОБА_3 .

Вказала, що у кінці листопада 2015 року їй стало відомо, що на підставі рішення виконкому Дергачівської міської ради Харківської області №145/21 від 14 квітня 1987 року самовільно побудована прибудова до вказаного будинку розміром 3,63 х 6,90 м узаконена на ім`я ОСОБА_4 , померлого в ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому рішенням виконкому Дергачівської міської ради Харківської області №186/12 від 14 липня 1987 року зареєстровано право приватної власності на житловий будинок за вказаною адресою на ім`я ОСОБА_4 .

Зазначила, що прибудова до будинку не була узаконена за життя ОСОБА_4 , отже не могла увійти до складу спадщини, що відкрилась після його смерті, та прийнята його спадкоємцем за заповітом ОСОБА_5 .

Вказала, що 23 березня 2015 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , згідно якого до спадкового майна належить й прибудова «А'-1».

Зазначила, що у зв`язку з видачею ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно померлого ОСОБА_5 , у тому числі, на вказану прибудову, яка йому не належала, було порушено її право на цю прибудову, оскільки її будівництво здійснювалось нею та її матір`ю ОСОБА_6 , а не ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області №145/21 від 14 квітня 1987 року в частині узаконення самовільно побудованої прибудови до будинку розміром 3,63 м х 6,90 м, розташованої в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , померлого в ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим номером 2-79 в частині включення до складу спадкового майна прибудови «А'-1» за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу адвоката, орієнтовний розмір яких складає 5000,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області №145/21 від 14 квітня 1987 року в частині узаконення самовільно побудованої прибудови до будинку розміром 3,63 х 6,90 м, розташованої в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим номером 2-79 в частині включення до складу спадкового майна прибудови «А'-1» за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та Дергачівської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не звернув увагу на те, що саме ОСОБА_4 побудував у 1980 році спірну прибудову, однак не узаконив її за життя. Вказала, що є чинне судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до неї про визнання права власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_6 , оскільки вона не була власницею прибудови та не будувала її. Зазначила, що за чинним на час зведення прибудови законодавством виникнення права власності на житлові будинки та споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Вказала, що до ОСОБА_5 як спадкоємця ОСОБА_4 за заповітом перейшло суб`єктивне право щодо вчинення дій, пов`язаних з узаконенням прибудови, та права забудовника щодо вчинення дій по одержанню висновку про технічний стан прибудови, яке ним реалізовано та отримано акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію прибудови, який є чинним. Виконавши вимоги чинного на той час законодавства про одержання висновку щодо технічного стану прибудови, ОСОБА_5 одержав право отримати правовстановлюючі документи на цю прибудову незалежно від того, чи була вона споруджена самовільно чи узаконена рішенням виконкому. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 прибудова не була самочинним будівництвом, а прийнята до експлуатації, тому до неї у порядку спадкування перейшло право на неї. Зазначила, що оспорюване рішення виконкому є ненормативним актом, що вичерпав свою дію внаслідок виконання, отже позивачкою обрано неефективний спосіб захисту Вважала, що видачею їй свідоцтва про право на спадщину права ОСОБА_1 не порушено.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Овсяннікової А.І. від 28 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для оплати судового збору у розмірі 2114,40 грн з дня отримання копії цієї ухвали.

19 червня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 619/4538/18 (22ц/818/3220/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дергачівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Бурлака І.В., судді колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

21 вересня 2020 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про повернення апеляційної скарги ОСОБА_3 , яка задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_3 усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху протягом 10 днів з дня її вручення, та підстав для повернення апеляційної скарги ОСОБА_3 немає.

09 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , у якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказав, що прибудова узаконена на ім`я ОСОБА_4 вже після його смерті, тому у його спадкоємця ОСОБА_5 відсутнє право власності на неї, відповідно, ОСОБА_3 також не могла отримати її у спадщину. Зазначив, що оскаржуваним рішенням виконкому порушуються права позивачки, яка позбавлена можливості вчинити дії, спрямовані на визнання права власності на спірну прибудову за нею.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка довела, що прибудова до будинку не могла увійти до складу спадщини, яку отримала ОСОБА_3 , що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою від 29 березня 1961 року, № 1003, кн. 15, № 3315 (а. с. 60).

Рішенням народного суду Дергачівського району Харківської області від 30 травня 1979 року визнано за ОСОБА_6 право власності на ј частину цього будинку (а. с. 47).

Таким чином, власником Ѕ частини будинку залишився ОСОБА_5 , тоді як ОСОБА_4 та його колишній дружині ОСОБА_6 належало по ј його частині.

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , шлюб між якими розірвано (а. с. 10).

У 1980 році ОСОБА_4 збудовано прибудову «А'-1» розміром 3,63 х 6,90 м до вказаного будинку.

Рішенням народного суду Дергачівського району Харківської області від 02 грудня 1980 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визначено порядок користування будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою (а. с. 56-57).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 11).

Після смерті ОСОБА_4 1/12 частину будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 успадкувала його дочка ОСОБА_1 , про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 червня 1986 року, зареєстроване в реєстрі за №3076 (а. с. 54).

Брат померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 набув у власність у порядку спадкування за заповітом 1/6 частину жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 19 липня 1986 року за реєстровим № 3074. Як вбачається з цього свідоцтва, до складу спадкового майна прибудова «А ' -1» розміром 3,63 х 6,90 м не увійшла (а. с. 14).

Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області №145/21 від 14 квітня 1987 року, яке оскаржується позивачкою, узаконено самовільно побудовану прибудову до житлового будинку 3,63 х 6,90 м на ім`я ОСОБА_4 , померлого у ІНФОРМАЦІЯ_1, по АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_4 почав самовільну побудову прибудови до будинку 3,63 х 6,90 м, яка на момент обстеження виконана на 80% (а. с. 15, 99).

Як вбачається з акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 02 липня 1987 року, комісією встановлено, що будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , розпочато в травні 1980 року і закінчено в жовтні 1980 року. Прибудова розміром 6,90 х 3,63 м. Комісія постановила затвердити надане до здачі домоволодіння громадянина ОСОБА_4 (а. с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області №186/12 від 14 липня 1987 року затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 12,2 кв м, корисною площею 26,8 кв м, на ім`я ОСОБА_4 та оформлено право особистої власності на його ім`я (а. с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 (а. с. 17).

23 березня 2015 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 2-79, після смерті ОСОБА_5 . Спадщина складається з 2/3 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 з яких належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 3074, від 19 липня 1986 року; Ѕ частина - на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від одної до п`яти включно, посвідченого 29 березня 1961 року, реєстровий №1003. У свідоцтві зазначено, що до складу спадщини входить, зокрема, прибудова «А'-1» (а. с. 17).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2018 року у справі 619/3986/17 визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частину зазначеного будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 (а. с. 21-23).

Таким чином, на даний час ОСОБА_1 належить 1/12 частина жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 1986 року, зареєстрованого в реєстрі за №3076 (а. с. 54), та ј зазначеного житлового будинку - на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2018 року у справі 619/3986/17, тобто загалом 1/3 частина будинку, а ОСОБА_3 - 2/3 частини цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2015 року.

Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , до складу домоволодіння за вказаною адресою входить прибудова «А'-1» розміром 3,63 х 6,9 м (а. с. 18).

В суді апеляційної інстанції кожна із сторін підтримала свої доводи, надані в суді першої інстанції, в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Статтею 105 ЦК України 1963 року було визначено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

У підпункті 2 пункту 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачено, що будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Відповідно до примітки, різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні тощо) не можна реєструвати окремо від житлового будинку.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може слугувати відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, у якій, крім підтвердження належності житлового будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виникнення права власності на житлові будинки, споруди на час дії зазначених нормативно-правових актів не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття їх до експлуатації.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

До 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення господарських будівель та споруд приватних житлових будинків до експлуатації при оформленні права власності, тому чинні правила введення до експлуатації нерухомого майна не поширюються на житловий будинок із спорудами, який збудований до 05 серпня 1992 року.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А. 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та у листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складає бюро технічної інвентаризації.

Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою та третьою статті 1296 ЦК України, частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що підставами для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване.

Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Зазначене тлумачення викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, провадження № 61-12290св18.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Права та обов`язки спадкодавця як забудовника є майновими, оскільки пов`язані із створенням та набуттям власності на нерухому річ, а тому є майном у розумінні частини першої статті 190 ЦК України.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 за життя був співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , збудованого на земельній ділянці, наданій у безстрокове користування для забудови, однак не зареєстрував побудовану ним у 1980 році прибудову до будинку у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що будівництво було розпочато спадкодавцем на відведеній у встановленому законом порядку для цього земельній ділянці, однак після закінчення будівництва право власності спадкодавцем на нього не було оформлено, до його брата ОСОБА_5 , як спадкоємця за заповітом, перейшло право забудовника на оформлення спірного нерухомого майна у встановленому законом порядку.

Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснив, що якщо будівництво здійснюється згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва, його права та обов`язки, як забудовника, входять до складу спадщини.

Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті брата ОСОБА_4 . Це означає, що він прийняв усі права, які належали померлому, у тому числі, і на здійснення дій, які були необхідні для реєстрації права власності на прибудову. З метою реалізації цих прав ОСОБА_5 й звернувся до виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області, яким прийнято оскаржуване рішення від 14 квітня 1987 року щодо узаконення самовільно побудованої прибудови до житлового будинку, а в подальшому рішення від 14 липня 1987 року, яким затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку, що складений з урахуванням спірної прибудови.

Оскільки ОСОБА_4 до моменту своєї смерті був законним власником ј частини будинку АДРЕСА_1 , однак не зареєстрував прибудову до нього, а узаконено розпочату самовільно побудовану прибудову до житлового будинку та затверджено акт введення в експлуатацію вже після його смерті, то вказане майно могло бути успадковане у передбаченому законом порядку спочатку ОСОБА_5 , а після його смерті - ОСОБА_3 .

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 552/4080/17, провадження № 61-13480св18.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не доведено порушення її прав внаслідок прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету та видачі відповідачці свідоцтва про право на спадщину, оскільки це не впливає на розмір її частки у житловому будинку з надвірними спорудами.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті матері встановлено, що мати ОСОБА_1 - ОСОБА_6 не була власником прибудови літ. «А'-1», отже підстав для успадкування нею цієї прибудови не вбачається. Рішення суду є чинним, та зазначені обставини в силу вимог частини 4 статті 82 ЦПК України є преюдиційними для розгляду спору у цій справі.

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав шляхом визнання незаконним рішення виконавчого комітету про узаконення самочинної прибудови та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 не є ефективним і не призведе до виникнення у неї прав щодо спірної прибудови.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, право власності ОСОБА_4 на будинок оформлено іншим рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області №186/12 від 14 липня 1987 року, яким затверджено акт приймання в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому враховано спірну прибудову.

Таким чином, визнання незаконним попереднього рішення виконавчого комітету про узаконення самочинної прибудови не є ефективним способом захисту прав.

У поясненнях від 10 березня 2020 року ОСОБА_3 посилалась на пропуск позивачкою строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи, що вимоги позивачки є необґрунтованими, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, не врахувавши зазначені вище норми права та наведені обставини справи, дійшов помилкового висновку про порушення прав позивачки оскаржуваним рішенням виконавчого комітету та про недоведеність того, що спірна прибудова увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , що є підставою для визнання виданого ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину частково недійсним.

У зв`язку з цим, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, судові витрати, зокрема, й на правничу допомогу, за розгляд справи судом першої інстанції залишаються за позивачкою, та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2114,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дергачівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2114,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.