Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2020 Справа №607/16571/20

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Сташків Н.М., за участю секретаря судового засідання Облещук О.О., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення трьох відсотків річних та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 30 вересня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідачів Державної казначейської служби України (далі відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області (далі відповідач 2, Головне Управління), згідно з яким просила стягнути з Державної казначейської служби України три відсотки річних у сумі 3110,66 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 грудня 2014 року їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та згодом обвинувальний акт скеровано до суду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 січня 2018 року, який ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишено без змін, її визнано невинуватою у в чиненні злочину та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року, яке залишено без змін Постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, частково задоволено її позов про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в її користь 230000 грн. відшкодування моральної шкоди. 16 січня 2020 року вона надіслала заяву до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про виконання вказаного рішення суду, до якої долучила оригінал виконавчого листа. Оскільки жодної відповіді не отримала, 12 червня 2020 року вона звернулась до Державної казначейської служби України з листом щодо стану виконання судового рішення. Однак, станом на 28 вересня 2020 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року не виконано. Оскільки строк перерахування коштів сплив 17 квітня 2020 року, компенсація підлягає нарахуванню та виплаті за період з 17 квітня 2020 року по 28 вересня 2020 року. Крім цього, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду їй завдано моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Посилаючись на наведене, позивач просила задовольнити позов.

Ухвалою судді від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12 листопада 2020 року представник відповідача 2 ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що 23 січня 2020 року на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області надійшла та зареєстрована за вхідним номером № 0-797 заява ОСОБА_1 від 16 січня 2020 року про виконання рішення суду з виконавчим листом, виданим 19 грудня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у справі № 607/4939/19. Головне управління за наслідками опрацювання документів, поданих позивачем, відповідно до пункту 37 Порядку №845 звернулося щодо надання відомостей, що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача, до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції України та на виконання пункту 36 цього Порядку №845 заяву стягувача та виконавчий документ Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, виданий 19 грудня 2019 року у справі №607/4939/19, направлено до Державної казначейської служби України для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету, оскільки згідно з п.п. 35, 38-40 Порядку безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у Державному бюджеті на зазначену мету. Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки не виконує судові рішення щодо здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відтак, Головним управлінням позивачу не заподіяно ні матеріальних збитків, ні моральних страждань, а тому позовні вимоги про стягнення 3% річних та відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення.

Відповідач 1, отримавши 30 жовтня 2020 року копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відзиву на позов не подав.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишено без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року, яким стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 230000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

16 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області заяву про виконання зазначеного рішення суду та виконавчий лист, виданий 19 грудня 2019 року у справі № 607/4939/19.

Зазначені заява та виконавчий лист отримані Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області 23 січня 2020 року та скеровані до Державної казначейської служби України.

У зв`язку з тривалим невиконанням рішення 12 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Державної казначейської служби України з заявою, в якій просила надати їй інформацію про хід та результати розгляду її заяви від 16 січня 2020 року, на яку відповіді не отримала.

До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права:

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 2 ЦПК України як один із основних принципів (засад) цивільного судочинства встановлений принцип обов`язковості судових рішень, зміст якого, відповідно до ст. 18 цього Кодексу, полягає в тому, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з п. 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 (далі Порядок) у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

Відповідно до п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно з п. 36 Порядку в разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

Відповідно до п. 38 Порядку безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до п. 48 Порядку перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

Частиною 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», якою регламентовано особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Висновки про застосування до спірних правовідносин вимог ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» викладені в постановах Верховного Суду, зокрема від 14 лютого 2018 року у справі № 344/4259/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №757/21050/16-ц, у яких Верховний Суд вказав, що у разі невиконання Державною казначейською службою України рішення суду про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, протягом трьох місяців з дня отримання органом Казначейства виконавчого листа, застосовується норма статті 5, якою регламентовано виплату компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В інших випадках підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Висновки про застосування до спірних правовідносин статті 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України викладені в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-48цс13, яка підтримана Верховним Судом, зокрема в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 754/14922/15-ц.

У постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 200/7261/13-ц Верховний Суд також дійшов аналогічного висновку про необхідність застосування до правовідносин між позивачем та Державною казначейською службою України, яка не виконала рішення про стягнення на його користь коштів з бюджету у встановлений законом строк, вимог ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та вказав на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням Державною казначейською службою України судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» від 22 листопада 2007 року, яке 31 березня 2008 року набуло статусу остаточного, Суд нагадав свою прецедентну практику, відповідно до якої неможливість отримати виконання рішення на її чи його користь становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, як це передбачено у першому реченні першого пункту статті 1 Першого протоколу, та за невиконання рішення про стягнення з державного бюджету 3000 грн. присудив заявникові 2000 євро компенсації моральної шкоди.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. 4 вказаної статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Так, судом установлено, що 23 січня 2020 року до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області як органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, у порядку, визначеному п. 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, надійшла заява ОСОБА_1 про виконання рішення суду, подана з дотриманням вимог п. 6 цього Порядку, до якої був долучений виконавчий лист у справі № 607/4939/19 про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 230000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Як зазначено у відзиві відповідачем 2, та не спростовано відповідачем 1, Головне Управління у межах строку, визначеного п. 36 Порядку, скерувало подані ОСОБА_1 документи відповідачу 1.

Однак, відповідачем 1 (Державною казначейською службою України) рішення суду у визначений законом трьохмісячний строк, який закінчився 23 квітня 2020 року, не виконано.

Тому відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», позивач має право на отримання 3% річних від несплаченої Державною казначейською службою України суми, стягнутої рішенням суду.

При цьому суд враховує, що відповідач 1, отримавши у встановленому законом порядку 30 жовтня 2020 року копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, мав можливість пояснити суду причини невиконання рішення суду, однак ні відзиву на позов, ні жодних доказів, які б спростовували викладені позивачем у позовній заяві обставини, суду не надав.

Виходячи з методики розрахунку 3% річних, який проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що 3% річних за період з 24 квітня 2020 року по 28 вересня 2020 складають 2978,69 гривень:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
23000024.04.2020 28.09.20201583 %2978.69

Відтак, позов ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача 1 трьох відсотків річних підлягає до часткового задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд враховує, що у позовній заяві позивач зазначила, що, маючи законні очікування отримати у визначений законом строк кошти, стягнуті за рішенням суду, протягом тривалого часу позбавлена можливості їх отримати, що негативно відображається на її здоров`ї, психологічній рівновазі, відносинах із близькими, у зв`язку з чим вона зазнає моральних страждань.

Порушення права особи на справедливий судовий розгляд у розумний термін та на право власності унаслідок невиконання Державним казначейством України рішення суду про стягнення компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями слідчих органів, констатовано в рішенні Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного.

Як уже зазначалося, відповідач 1, маючи можливість пояснити суду причини невиконання рішення суду та заперечити незаконність його бездіяльності щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, ні відзиву на позов, ні жодних доказів, які б спростовували викладені позивачем у позовній заяві обставини, суду не надав.

При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду № 5 від 25 травня 2001 року, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, враховує, що внаслідок невиконання відповідачем 1 рішення суду, яке набрало законної сили, позивач була позбавлена можливості отримати кошти, на які має правомірні очікування, що безумовно, вплинуло на звичний спосіб її життя, спричинило певні незручності, викликані необхідністю витрачати додаткові зусилля, спрямовані на отримання коштів, у тому числі, шляхом додаткових звернень до відповідача 1, однак, беручи до уваги, що тяжких вимушених змін у життєвих стосунках позивача не відбулося, враховуючи тривалість невиконання судового рішення, яка на момент пред`явлення позову становила близько 5 місяців від граничного строку його виконання, визначеного Законом, суд вважає обгрунтованим розмір заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1000 гривень.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_1 2978,69 грн. трьох відсотків річних від несплаченої суми, стягнутої за рішенням суду, та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Відповідач 2 не є належним відповідачем у справі, оскільки відповідно до закону не має повноважень з виконання рішення суду про відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади однак, жодних вимог у прохальній частині позовної заяви позивачем до відповідача 2 не заявлено.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача 1 підлягає стягненню понесений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 89, 263, 264, 265, 273, 281-284, 288, 289, ст. 354, ст. 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу XIII «Перехідні положення»ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення трьох відсотків річних та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_1 2978 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 69 копійок компенсації в розмірі трьох відсотків річних та 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок гривень) 80 копійок понесеного судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код у ;

Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, місцезнаходження: м. Тернопіль, бульвар Тараса Шевченка, 39, код у .

Головуючий суддяН. М. Сташків