КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Яровенко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просила стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2017 року по день постановлення рішення у даній справі; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 403 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 11 грудня 2017 року була звільнена на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Зазначала, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено та визнано незаконним наказ про звільнення, скасовано його та поновлено її на роботі. Під час розгляду вказаної справи позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, а саме з вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, судом в прийнятті такої заяви було відмовлено, у зв`язку із пропущенням процесуального строку для подання такої заяви.

Позивач вказувала, що відповідачем порушено строки виплати заробітної плати при звільнені, а саме виплата була здійснена 19 березня 2018 року, тоді як день звільнення - 11 грудня 2017 року. Оскільки строк затримки розрахунку при звільнені склав 65 робочих днів, тому ОСОБА_1 вважає, що з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на наступне.

Апелянт вказує, що не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо не порушення позивачем питання про поновлення пропущеного строку на звернення із позовом, оскільки саме з часу постановлення рішення щодо незаконного звільнення та поновлення позивача на роботі, що набрало законної сили, має обчислюватись стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ОСОБА_1 посилається на те, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва про поновлення її на роботі набрало законної сили 24 вересня 2019 року, за стягненням середнього заробітку вона звернулась 09 серпня 2019 року. Вважає, що необхідність у порушенні питання про поновлення строків звернення до суду відсутня, оскільки було дотримано та не було пропущено тримісячний строк на звернення у відповідності до вимог статті 233 КЗпП України.

ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення помилково ґрунтується лише на нормах, викладених в Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16. Разом з тим, судом не було враховано суттєвої різниці у досліджуваних нормах права та нормах права, що підлягали застосуванню у даній справі, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду стосувались стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім того, апелянт звертає увагу на наявність окремих думок суддів Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року №711/4010/13, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, де судом аналізується неможливість застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16.

Посилається апелянт й на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника Національного банку України - Булгакова С.В. відповідно до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідач вказує, що у день звільнення позивача 11 грудня 2017 року з нею було проведено повний розрахунок, та відповідно до внутрішніх нормативно-правових актів 19 березня 2018 року позивачу було виплачено премію за результативність роботи за 2017 рік, а тому виплативши ОСОБА_1 премію у порядку та строки, встановлені розпорядчими актами Національного банку України, підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні немає.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 вимагає сплатити їй за той же проміжок часу як середній заробіток за час вимушеного прогулу за статтею 235 КЗпП України, так і середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, що було б подвійним стягненням та є неприпустимим.

У відзиві посилається на пропуск строку на звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки під час розгляду справи №755/901/18 судами вже була встановлена відсутність поважних причин пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з такими вимогами. А сам позивач помилково обчислює такий строк з дати винесення рішення суду про поновлення її на роботі, оскільки позивач отримала копію наказу про звільнення 11 грудня 2017 року, повний розрахунок (виплата премії) був проведений 19 березня 2018 року, то й строк відраховується з такої дати та закінчився 11 березня 2018 року та 19 червня 2018 року, відповідно. Позовна ж заява датована 06 серпня 2019 року, з пропуском таких дат.

Відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду та просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Євстратенко Є.Ю. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити.

Представник відповідача у справі Булгаков С.В. , заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача у справі, представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи, встановив, що наказом в.о. Голови Національного банку України Смолія Я.В. від 11 грудня 2017 року № 3467-к ОСОБА_1 , директора Департаменту інспекційних перевірок банків, звільнено з роботи 11 грудня 2017 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором (п. 3 ст. 40 КЗпП України). Визначено здійснити ОСОБА_1 виплату компенсації за 29 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: додаткової за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 11 серпня 2016 року до 10 серпня 2017 року - 4 календарних дні, додаткової за особливий характер праці (ненормований робочий день) за робочий рік з 11 серпня 2017 року до 11 грудня 2017 року - 1 календарний день, щорічну основну відпустку за робочий рік з 11 серпня 2016 року до 10 серпня 2017 року - 16 календарних днів, щорічну основну відпустку за робочий рік з 11 серпня 2017 року до 11 грудня 2017 року - 8 календарних днів.

Встановлено також, що ОСОБА_1 не погоджуючись із підставами звільнення, у січні 2018 року звернулася до суду із позовом, про скасування вищевказаного наказу та поновлення її на роботі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року визнано незаконним та скасовано наказ Національного банку України від 11 грудня 2017 року №3967-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту інспекційних перевірок банків Національного банку України з 12 грудня 2017 року.

Судом також встановлено, що під час розгляду Дніпровським районним судом міста Києва цивільної справи №755/901/18 про поновлення на роботі позивач ОСОБА_1 зверталась у січні 2019 року до місцевого суду з заявою про збільшення позовних вимог, зокрема заявляла вимоги про вирішення судом при розгляді спору про поновлення на роботі також і вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак подану нею заяву про збільшення позовних вимог було залишено без розгляду з підстав порушення процесуальних норм. Отже, питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при розгляді справи № 755/901/18 вирішено не було.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Голови Національного банку України від 17 липня 2019 року ОСОБА_1 поновлена на посаді директора Департаменту інспекційних перевірок банків з 12 грудня 2017 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці (а.с.103). При цьому із вказаного наказу не вбачається, що роботодавець провів оплату праці позивача за вказаний період.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З урахуванням того, що позивач звернувся до суду із пропуском тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України суд відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску вище вказаного строку.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь 403 000 грн в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав, визначених ст. 117 КЗпП України, то суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільнені ОСОБА_1 відповідно до наказу №3967-К від 11 грудня 2017 року роботодавець провів з нею повний розрахунок нарахованих їй, на час звільнення, грошових сум, а тому визнав вимоги в цій частині необґрунтованими.

Апеляційний суд лише частково погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 травня 2019 по 17 липня 2019 року не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про оплату праці" та ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено судом першої інстанції позивачка у вказаній справі відповідно до наказу в.о. голови Національного банку України Смолія Я.В. від 11 грудня 2017 року № 3467-к була звільнено з роботи 11 грудня 2017 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором (п. 3 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 6-8 т.1).

Не погоджуючись із вказаним наказом роботодавця ОСОБА_1 у січні 2018 року звернулася до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі №755/901/18 позов ОСОБА_1 був задоволений. Визнано незаконним та скасовано наказ Національного банку України від 11 грудня 2017 року №3967-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту інспекційних перевірок банків Національного банку України з 12 грудня 2017 року. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту інспекційних перевірок банків Національного банку України з 12 грудня 2017 року, допущено до негайного виконання.

Також із матеріалів справи вбачається, що вказане рішення місцевого суду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року. Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року касаційну скаргу Національного банку України залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Із судових рішення по цивільній справі №755/901/18 вбачається, що позивач у вказаній справі ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом про скасування наказу та поновлення на роботі, вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявила. І тільки через рік у січні 2019 року вона подала заяву про збільшення позовних вимог та просила у справі №755/901/18 вирішити питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду з підстав, передбачених ч.2.ч. 3 ст. 49 та ч. 126 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 06 травня 2019 року зазначена ухвала Дніпровського районного суду міста Києва в справі 755/901/18 залишена без змін (а.с.122-125 т.1).

Згідно з частинами першою, другою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У статті 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що "установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку".

Тобто, стаття 234 КЗпП України не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зазначено, що: "якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права". Зазначений правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) зазначено, що: "виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Зазначений правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

У зв`язку з викладеним колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими лише частково.

Так, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі №755/901/18 позов ОСОБА_1 було задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту інспекційних перевірок банків Національного банку України з 12 грудня 2017 року. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту інспекційних перевірок банків Національного банку України з 12 грудня 2017 року, допущено до негайного виконання. Таким чином, з наступного дня 18 липня 2019 року позивачка повинна була бути поновлена на роботі та допущена до виконання своїх обов`язків та із вказаної дати отримувати заробітну плату. Доказів щодо невиконання вказаного рішення суду позивачем не надано.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом про визнання наказу про звільнення незаконним та скасування його, вимог, у строки визначені п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, не заявляла і суд, при постановленні 17 липня 2019 року рішення про поновлення на роботі, вказаного питання не вирішував.

З окремим позовом про стягнення зазначених коштів - середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у вказаній справі звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва лише 09 серпня 2019 року (а.с.1).

Тому, з врахуванням положень ст. 233 КЗпП України щодо тримісячного строку на звернення із вказаними вимогами апеляційний суд вважає, що зазначені вимоги, в межах тримісячного строку з 09 травня по 17 липня 2019 року, підлягають задоволенню.

Приходячи до вказаного висновку апеляційний суд враховує правову природу вказаних платежів, які є періодичними та підлягають нарахуванню судом за кожен окремий день (робочий час) за час, коли позивачка була позбавлена можливості виконувати роботу у зв`язку із неправомірним наказом відповідача у справі, який в подальшому судом було визнано незаконним.

Тому, з врахуванням тримісячного строку звернення, апеляційний суд вважає, що позивачка має право на отримання від відповідача 279 034,38 грн (без врахування обов`язкових податків та платежів), середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 травня по 17 липня 2019 року.

Визначаючи вказану суму, суд враховує, що відповідно до довідки Національного банку України №60-0027/697 від 28 листопада 2018 року середньогодинний заробіток позивачки становить 769,75 грн, а за вказаний період робочий час становить 362 год. 50 хв. ( 10 робочих днів по 7 год.45 хв. та 36 робочих днів по 8 год.).

Також колегія суддів враховує, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача у справі НБУ 403 000 грн, як середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, оскільки зазначені виплати проводяться при правомірному припиненні трудового договору та не проведенні при цьому з працівником розрахунку в строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що підстави припинення трудового договору між позивачкою та відповідачем судом визнано незаконними та поновлено ОСОБА_1 на роботі, тому вимоги позивачки про покладення на роботодавця відповідальності згідно до ст.. 117 КЗпП України є безпідставними з врахуванням чого судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування чи зміни судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи, не ґрунтується на засадах верховенства права, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки судом апеляційної інстанції частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , тому з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2790, 34 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 233, 235 КЗпП України, ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та увалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Національного банку України ( юридична адреса м.Київ, вул. Інститутська, 9 код ЄДРПОУ 0032106) на користь ОСОБА_1 279 034 (двісті сімдесят дев`ять тисяч тридцять чотири) гривень 38 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Національного банку України ( юридична адреса м.Київ, вул. Інститутська, 9 код ЄДРПОУ 0032106) в дохід держави судовий збір в розмірі 2790,34 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв