Дата документу 25.11.2020 Справа № 315/482/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3331/20 Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О.
Є.У.№ 315/482/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

із апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 27.07.2011 сторони уклали кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 5 000 грн. зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за договором станом на 28.02.2018 останній має заборгованість у розмірі 79 901,51 грн., із яких: 2 449,92 грн. заборгованість за кредитом, 70 070,57 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3100 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно п.2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 3781,02 грн. штраф (процентна складова). Посилаючись на вказані обставини, Банк просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 79 901,51 грн. та судові витрати в розмірі 1 762 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.07.2011 станом на 28.02.2018 року за тілом кредиту в сумі 2 449,92 грн., а також в рахунок відшкодування сплаченого судового збору 54,09 грн., а всього 2504,01 грн. (дві тисячі п`ятсот чотири гривні 01 копійки).

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Судове рішення мотивовано тим, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 27.07.2011 шляхом підписання відповідачем анкети-заяви. Отже, відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Належних доказів на підтвердження вищевказаних обставин банк не надав, а тому з відповідача на користь банку підлягає стягненню лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 449, 92 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом і неустойки й ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторонами при укладенні спірного кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, оскільки відповідач був повідомлений про умови кредитування, відсоткову ставку за користування кредитними коштами та інші санкції за порушення умов договору, що зазначено у довідці від 28 липня 2011 року про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, та яка була додана до позовної заяви.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані відповідачем 21.10.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Вважає, що Банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження умов кредитування, а додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказані обставини.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1,2,5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 28 липня 2011 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% % на рік на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 7).

У наданій банком довідці про умови кредитування від 28 липня 2011 року зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5 %), розмір щомісячних платежів (7 %) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні (а. с. 8).

АТ КБ «ПриватБанк» вказувало про те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 79 901,51грн, з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 449,92 грн., заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 70 070,57 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3 100 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 3 781,02 грн. (а. с. 5-6).

Відповідно до довідки від 27.11.2019 ОСОБА_1 отримала дві кредитні картки, зі строком дії пере випущеної до останнього дня травня 2015 рок (а.с.119).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами, заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (27 липня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (19 квітня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту на суму 2 449, 92 грн. В зазначеній частині рішення суду першої інстанції сторони не оскаржують.

Проте апеляційний суд не може погодитись з іншими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та підлягають перевірці, дослідженню й оцінці.

Зазначаючи, що надані позивачем, банком, докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), суд першої інстанції у порушення вимог статей 76-78, 89 ЦПК України не звернув уваги на те, що у доданій до позовної заяви довідці про умови кредитування від 28 липня 2011 року з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» зазначено процентну ставку у розмірі 2,5% на місяць, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення (до 25 числа місяця, наступного за звітним), вказано розмір комісії на залишок заборгованості, зазначені розмір пені та штрафу за порушення умов договору (а. с. 8).

Підписавши довідку про умови кредитування, яка є складовою частиною кредитного договору, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодила такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання, а тому твердження про те, що жодних документів, які б підтверджували погодження із нею сплату процентів чи інших сум, вона не підписувала, не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з позичальника відсотків, оскільки не врахував, що відповідачем не спростовано надані банком докази, а саме довідку про умови кредитування, якими встановлено розмір відсотків за користування кредитом, що підписані від імені ОСОБА_1 .

При цьому висновки суду першої інстанції про те, що позивач не посилався на норму статті 1048 ЦК України для стягнення відсотків за кредитним договором, є безпідставними, так як згідно з принципом «jura novit curia» суд знає право, оскільки саме суд повинен дати правильну юридичну кваліфікацію фактичним обставинам, навіть якщо сторона на цю норму права не посилається.

Із розрахунку заборгованості (а.с.6-8) та Виписки з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.5,6) вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами.

Виписки по рахунках/карткам ПАТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13 щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

За приписами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений в договорі розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, проведений позивачем розрахунок процентів за користування кредитом, а також процентна ставка, за якою позивач нараховував проценти за користування кредитом, не відповідають умовам укладеного сторонами договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 травня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 1 червня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, із наданого позивачем розрахунку вбачається, що Банком нараховувались проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки: з 27.07.2011 по 31.08.2014 включно - 30% річних, з 01.09.2014 по 31.03.2015 34,8 % річних, 01.04.2015 року по 28.02.2018 включно 43,2 % річних (а.с.5,6).

Таке нарахування не відповідає зазначеній в позовній заяві процентній ставці 30% річних.

За обставинами справи остаточним днем повернення кредиту є останній день дії кредитної картки 31 травня 2015 року.

Заборгованість за відсотками, розрахованими у відповідності до Умов і правил станом на 31.08.2014 складала 1 697, 96 грн.

Враховуючи, що згідно з довідкою про умови кредитування банк нараховує 30% відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік, відсотки за використані відповідачем кредитні кошти (кредитний ліміт) мали бути нараховані в період з 01.09.2014 по 31.05.2015 у такому розмірі: 2 449,92 (заборгованість за кредитом станом на початок періоду) : 360 днів х 272 днів (фактична кількість днів користування кредитними коштами) х 30,00% (відсоткова ставка, визначна сторонами при укладенні договору) = 555,32 грн.

Отже, за весь період дії договору за його умовами заборгованість ОСОБА_1 за процентами, яка підлягає стягненню на користь банку, становить 2 253,28 грн. (1697,96 грн. + 555,32грн. = 2 253,28 грн.).

Нарахування Банком відсотків після закінчення строку кредитування не відповідає умовам кредитування і вимогам ч.2 ст.1048 ЦК.

Відмовляючи в задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за відсотками в повному обсязі, суд першої інстанції вищезазначені обставини справи не врахував, безпідставно відмовив Банку у стягненні із позичальника 30% річних за користування кредитними коштами, розрахованими станом на 31 травня 2015 року.

Заяву про застосування строків позовної давності відповідач суду не подавала, а відтак у відповідності до ст. 267 ч.3 ЦПК України позовна давність судом не застосовується.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача пені та штрафів, нарахованих Банком у зв`язку із порушенням позичальником кредитного договору, колегія суддів апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до довідки про умови кредитування, підписаної позичальником 28 липня 2011 року, за несвоєчасне погашення заборгованості Банк нараховує пеню 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, які нараховуються раз на місяць, а у випадку прострочки по кредиту і відсоткам 5 і більше днів від 50 грн. і більше.

При порушенні строків платежів більше, ніж на 30 днів нараховується штраф у сумі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахування нарахованих і прострочених відсотків і комісії (а.с.8).

Відповідно до розрахунку заборгованості за порушення умов кредитного договору Банк нарахував позичальнику станом на 28 лютого 2018 року 3 100 грн. пені і комісії. Станом на дату закінчення строку дії кредитного договору , тобто на 31 травня 2015 року заборгованість за пенею і комісією складає 1819, 97 грн. (а.с.5-6).

Крім того, Банком нараховано 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 3 781,02 грн. процентна складова (5% від суми заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею і комісією).

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За вказаних обставин вимоги Банку про одночасне стягнення з позичальника пені і судових штрафів є такими, що не відповідають вимогам закону, а тому колегія апеляційного суду вважає за можливе стягнути з позичальника 500 грн. штрафу (фіксована частина) і 235, 26 грн. - процентна складова 5% від загальної суми заборгованості за тілом кредиту і відсотками, а всього 735, 26 грн. судових штрафів.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що вимоги Банку про стягнення процентів за користування кредитом, пені і судових штрафів підлягають частковому задоволенню: з позичальника на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту на суму 2 449, 92 грн., відсотки за користування кредитом, нараховані станом на 31 травня 2015 року, в загальному розмірі 2 253,28 грн., а також 735,26 грн. судових штрафів, а всього 5 438,46 грн. В іншій частині вимоги Банку задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, стягнення з позичальника на користь Банку 2 253, 28 грн. заборгованості за відсотками і 735,26 грн. заборгованості за судовими штрафами. В іншій частині вимоги Банку про стягнення процентів, пені задоволенню не підлягають.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позичальника 2 449,92 грн. заборгованості за тілом кредиту сторонами не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не перевірялося.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого у суді першої і апеляційної інстанцій пропорційно до задоволених вимог в розмірі 299,80 грн.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пенею і штрафами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 27 липня 2007 року заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 2 253, 28 (дві тисячі двісті п`ятдесят три гривні 28 коп.), а також 735,26 грн. заборгованості за судовими штрафами.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення відсотків, пені і штрафів відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2 449, 92 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 27 липня 2007 року сторонами не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 299,80 грн. (двісті дев`яносто дев`ять гривень 80 коп.) компенсації судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

Г.С.Подліянова