Справа № 938/272/20
Провадження № 22-ц/4808/1271/20
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Мелінишин Г.П., Василишин Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Верховинського районного суду, ухвалене суддею Бучинським А.Б. 8 вересня 2020 року в селищі Верховина, повний текст якого виготовлено 14 вересня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання.

Позов мотивовано тим, що рішенням Верховинського районного суду від 3 жовтня 2018 року з нього стягуються аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період його навчання у Львівському університеті імені Івана Франка, розмір яких складає більше 1000 гривень в місяць та які він регулярно сплачує.

Однак, на даний час значно погіршилося його матеріальне становище, він тяжко захворів, має ІІІ групу інвалідності, не може працювати, проживає у тяжких матеріально-побутових умовах, здійснює догляд за матір`ю-інвалідом І групи. Розмір його пенсії становить 1638,00 грн. на місяць, чого, враховуючи сплату аліментів, ледве вистачає для задоволення його потреб для існування. Оскільки син є молодою, здоровою, активною, людиною, він може самостійно заробляти та забезпечувати себе. Зважаючи на наведене просив зменшити розмір стягуваних з нього аліментів, та стягувати їх в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), виконавчий лист, виданий на підставі рішення Верховинського районного суду від 3 жовтня 2018 року відкликати.

Заочним рішенням Верховинського районного суду від 8 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що звернувся із вказаним позовом у зв`язку з тим, що виникли обставини, які відповідно до статті 192 СК України є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, а саме - зміна його матеріального стану та погіршення здоров`я.

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_1 неспроможний сплачувати аліменти з огляду на його скрутне матеріальне становище, наявність ІІІ групи інвалідності, неможливість працювати, проживання у тяжких матеріально-побутових умовах та догляд за матір`ю-інвалідом І групи.

На думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги висновків у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі №713/61/18-ц, від 28 лютого 2019 року у справі №466/532/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №486/506/17 та від 22 січня 2020 року у справі №691/1497/18.

Зважаючи на наведене, просить скасувати заочне рішення Верховинського районного суду від 8 вересня 2020 року та постановити нове, яким позов задовольнити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що з представлених позивачем доказів не встановлено обставин, які б підтверджували факт погіршення стану його здоров`я та матеріального становища порівняно з тим часом, коли йому було присуджено сплату аліментів на утримання сина, який навчається. Під час розгляду справи про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання апелянт посилався на ті ж обставини щодо стану здоров`я, матеріального становища та утримання матері-інваліда, які було враховано судом при визначенні розміру аліментів та їх стягненні, які на даний час не змінились. Що стосується надання апелянту статусу інваліда ІІІ групи вказує, що з Довідки до Акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 17 березня 2020 року вбачається, що йому протипоказана лише робота, пов`язана з переохолодженням. Крім того, визначений судом розмір аліментів є мінімальним, а у апелянта наявна значна заборгованість з їх сплати. Просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, попередньо подавши заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Верховинського районного суду від 3 жовтня 2018 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 на період його навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до завершення ним навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка, але не довше, ніж до досягнення ним 23 років (а.с. 6-7).

Згідно копії Довідки до акту огляду МСЕК №401 від 17 березня 2020 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням до 1 квітня 2021 року. Зазначено, що йому протипоказана робота, пов`язана з переохолодженням (а.с. 9).

В копії Акту обстеження матеріально-побутових умов №476 від 22 квітня 2020 року зазначено, що ОСОБА_1 проживає на віддаленому присілку у важких матеріально-побутових умовах, є особою з інвалідністю ІІІ групи та доглядає за матір`ю ОСОБА_1 , яка являється інвалідом І групи (а.с. 10).

З копії Довідки ГУ ПФУ в Івано-Франківській області №346 від 6 травня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні з 28 лютого 2020 року і отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання в розмірі 1638,00 грн. (а.с. 8).

До апеляційної скарги також долучено копію висновку магнітно-резонансної томографії поперекового відділу хребта від 21.05.2014 року, згідно якого у ОСОБА_1 остеохондроз грудо-поперекового відділу хребта. Медіанна протрузія диску L4-L5 (а.с. 50).

Відповідно до копії висновку обстеження поперекового відділу хребта від 22.05.2019 року у ОСОБА_1 спостерігаються дегенеративно-дистрофічні зміни поперекового відділу хребта. Кили між хребцевих дисків в спинномозковий канал в сегментах: L4-L5, L5-S1 з компресією спинномозкових корінців. Спондилоартроз (а.с. 51).

Із копії Виписки з медичної карти стаціонарного хворого №2167 від 4 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні у стаціонарі Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю ВНМУ ім. М.І. Пирогова у період з 15 травня 2019 року по 4 червня 2019 року з діагнозом: розповсюджений остеохондроз. Грижа диску L4-L5. ПФХ І-ІІ ст. в поперековому відділі, І ст. - в решті відділів хребта. Тораколюмбоішалгія спондилогенна (а.с. 52).

З долученого ОСОБА_2 розрахунку зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №340/382/18 від 10.12.2018 року у ОСОБА_1 станом на 01.07.2020 року наявна заборгованість у розмірі 22657,60 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували зміну його матеріального становища, сімейного стану та стану здоров`я, які б впливали на його змогу сплачувати аліменти у вже визначеному судом розмірі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Виходячи зі змісту статті 182 СК України, до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 201 СК України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

В постанові Верховного Суду від 06.08.2018 року у справі №748/2340/17 зроблено правовий висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81, частинами першою та другою статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Твердження апелянта про те, що за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем він не має можливості надавати матеріальну допомогу у розмірі визначеному рішенням Верховинського районного суду від 3 жовтня 2018 року щомісячно на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання, є необґрунтованими.

Так, на підтвердження стану здоров`я позивач надав Довідку до акту огляду МСЕК №401 від 17 березня 2020 року, якою йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з загальним захворюванням до 1 квітня 2021 року. Зазначено, що йому протипоказана робота, пов`язана з переохолодженням (а.с. 9). Однак, дана довідка не є достатнім доказом для висновку про те, що за своїм станом здоров`я позивач не має можливості утримувати свого сина, оскільки зазначені у ній рекомендації не забороняють йому зовсім працювати, а тому не існує перешкод для виконання ним обов`язку по утриманню своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у повному обсязі і сплати аліментів у розмірі, достатньому для забезпечення можливості нормального розвитку.

Доводи позивача про наявність на його утриманні непрацездатної матері-інваліда І групи на правильність висновків суду першої інстанції також не впливають, оскільки таке посилання на погіршення матеріального стану платника аліментів не підтверджене належними та допустимими доказами, зокрема здійснення позивачем витрат на утримання матері, придбання ним ліків чи інших предметів, необхідних для забезпечення їй нормальної життєдіяльності. Не надано позивачем і доказів на підтвердження отримання його матір`ю пенсійних виплат, нижчих за встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Долучені до апеляційної скарги докази судом не приймаються в силу частини третьої статті 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, згідно з статтею 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з додатків до позовної заяви та матеріалів справи, вказані докази до суду першої інстанції позивачем не подавались (а.с. 4), хоча на момент звернення з позовною заявою були наявні у нього, а долучені до апеляційної скарги (а.с. 46). Доказів неможливості подання суду першої інстанції долучених до апеляційної скарги документів з причин, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_1 суду не надано.

Будь-які інші докази зміни матеріального та сімейного стану апелянта чи погіршення його стану здоров`я, які б впливали на його змогу сплачувати аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а заочне рішення Верховинського районного суду від 8 вересня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Верховинськогорайонного суду від 8 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 1 грудня 2020 року.