КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №236/1015/19-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Остапчук Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням терміну їх виплати,-

встановив:

В березі 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ "Українська залізниця":

- 8464,94 грн. заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку;

- 1953,33 грн. винагороди за підсумками роботи за 2016 рік;

- 94760,65 грн. середнього заробітку за період затримки з 06 травня 2017 року по 31 жовтня 2018 року та здійснити донарахування по день фактичного розрахунку;

- 1635,77 грн. компенсації відповідно до порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Вимоги обґрунтовує тим, що з 18 січня 2011 року працював у ДП "Донецька залізниця" (в подальшому реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця"), з 28 жовтня 2015 року інженером 1 категорії інформаційно-обчислювального центру (в подальшому реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця").

Вказує, що з 20 березня 2017 року наказом по підприємству був встановлений простій.

З 05 травня 2017 року був звільнений на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), проте при звільненні не була виплачена заборгованість із заробітної плати за липень 2016 року 1695,73 грн. та з березня 2017 року по 05 травня 2017 року (2465,92 грн. за березень, 2770,98 грн. за квітень та 1532,31 грн. за травень (включає заробітну плату за травень та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку)).

Згідно із наказом від 11 липня 2017 року №Ц-2-25/1666-17 мала бути виплачена винагорода за підсумками роботи за 2016 рік в розмірі 50% посадового окладу, а саме в розмірі 1953,33 грн. (з урахуванням утриманих податків і зборів).

Суму 94760,65 грн. середнього заробітку за період затримки визначено з урахуванням податків і зборів.

Окрім того, 1635,77 грн. компенсації просить стягнути за липень 2016 року, березень-травень 2017 року.

РішеннямПечерського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з АТ "Українська залізниця":

- заборгованість із заробітної плати в 8464,94 грн.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06 травня 2017 року по 31 жовтня 2018 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів в розмірі 77072,99 грн.;

- компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1635,77 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь держави 871,73 грн. судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, АТ "Українська залізниця" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі посилається на те, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком цього рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця", а також передачі з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких товариство могло б здійснити відповідні нарахування.

Вказує, що за першу половину березня позивачу нараховано та виплачено аванс в сумі 1500 грн., який він отримав в касі структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця" згідно з відомістю №553 від 10 липня 2017 року. За інший період відсутня заборгованість із заробітної плати, оскільки нарахування заробітної плати за цей період не здійснювалося через відсутність первинних документів.

Звертає увагу на те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати та табелі обліку робочого часу виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м.Донецьк. 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень (м.Донецьк, вул. Артема, 68) була захоплена невідомими особами так званої "ДНР". Суд не врахував такі пояснення та зробив помилковий висновок про достовірність доказів.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість за липень 2016 року в сумі 1695,73 грн. Така заборгованість утворилася за час роботи позивача в ДП "Донецька залізниця", тобто іншої юридичної особи, правонаступником якої AT "Укрзалізниця" не є.

Також вказує, що у зв`язку із відсутністю заборгованості з невиплаченої заробітної плати вимоги щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів та середнього заробітку не підлягають задоволенню.

Зазначає, що згідно Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виникли через форс-мажорні обставини, а відтак AT "Укрзалізниця" підлягає звільненню від відповідальності.

Вказує на несплату позивачем судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що згідно даних трудової книжки наказом від 18 січня 2011 року №15/ос ОСОБА_1 прийнято на роботу до Державного підприємства "Донецька залізниця" (ДП "Донецька залізниця") на посаду інженера адміністративно-господарського сектору відділу поточного утримання і постачання інформаційно-обчислювального центру.

Відповідно до наказу від 28 жовтня 2015 року №133/ос з 01 листопада 2015 року ОСОБА_1 переведений інженером першої категорії інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця".

З 29 липня 2016 згідно наказу від 01 серпня 2016 року №1/ос у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Донецька залізниця" ОСОБА_1 продовжено дію трудового договору на посаді інженера 1 категорії з окладом у розмірі 4853 грн. виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

01 березня 2017 згідно наказу від 21 березня 2017 року №21/ІОЦ ОСОБА_1 збільшено оклад до 6066 грн.

Наказом виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 17 березня 2017 року №19/ІОЦ встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр". На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код "П". Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

05 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 05 травня 2017 року №88/ос.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі відповідач є належним і є правонаступником за порушеннями, які були допущенні роботодавцем при виконанні ОСОБА_1 трудових обов`язків.

Суд вказав, що наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Відповідно до статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Суд визнав помилковими розрахунки позивача з визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вказав, що такий становить 77072,99 грн. (206,63 грн. х 373 робочі дні). За інший період суд вказав, що позивач не позбавлений права додатково звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку після проведення відповідачем фактичного розрахунку.

Суд визнав обґрунтованим розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період: липень 2016 року, березень-травень 2017 року.

Щодо суми винагороди, суд вказав, що така вимога не підтверджена доказами.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 47 КЗпП України унормовано обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правилами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Щодо доводів апеляційної скарги з посиланням на проведення антитерористичної операції як на форс-мажорну обставину порушення трудових прав працівників, апеляційний суд вказує на таке.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку (частина 1 статті 2 КЗпП України).

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством ( частина 2 статті 2 КЗпП України).

Право на працю закріплено в Конституції України, у якій також зазначено, що працівнику гарантується право на своєчасну оплату праці (стаття 43).

Згідно статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та відворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно норм статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" сертифікат ТПП України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань.

Відповідачем не надано такого сертифікату, з якого можливо було б установити наявність форс-мажорних обставин при невиплаті позивачу всіх належних йому сум.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 є безпідставним, оскільки такий висновок для розгляду справи відповідачем не подавався.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині, що АТ "Українська залізниця" не несе відповідальності за невиплату 1695,73 грн. за липень 2016 року, оскільки зобов`язання з виплати цієї суми мало нести ДП "Донецька залізниця", тобто інша юридичної особа, правонаступником якої AT "Укрзалізниця" не є, апеляційний суд виходить з наступного.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №910/5953/17, зокрема, досліджувалось питання правонаступництва у зв`язку із створенням АТ "Українська залізниця" та Верховний Суд навів такий висновок: "Державну реєстрацію АТ "Укрзалізниця" здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою КМУ №735, АТ "Укрзалізниця" є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП "Донецька залізниця". Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку".

Отже апеляційний суд враховує висновок Верховного суду у справі №910/5953/17 та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Щодо заперечень скаржника з приводу недопустимості доказів, які видані органами на непідконтрольній території, апеляційний суд вказує на таке.

Правовідносини сторін у трудовими, у яким працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною. Не спростовуючи факт трудових правовідносин з позивачем, відповідачем водночас не надано доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості по заробітній платі та виконання обов`язку щодо виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Забезпеченню державою права громадян на працю кореспондується гарантування права на оплату праці.

Ураховуючи такі засади цивільного судочинства як змагальність та диспозитивність, основні положення про докази, визначені статтями 76-80 ЦПК України, апеляційний суд погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості, який відповідачем не спростовано.

При цьому суд зауважує, що обсяг відповідальності роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні в контексті вирішення цієї справи є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам порушення. Суд враховує, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема із виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Отже апеляційний суд, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, уважає за доцільне зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06 травня 2017 року по 31 жовтня 2018 року з суми 77072,99 грн. до суми 43000 грн.

При зверненні до суду із цим позовом, ціна якого визначена 106814,69 грн., підлягав сплаті судовий збір в сумі 1068,19 грн., проте позивачем такий сплачений не був, а передбачені статтею 5 Закону України "Про судовий збір" встановлені лише щодо вимог про стягнення заробітної плати.

За наслідками вирішення спору вимоги задоволені у розмірі 53100,71 грн., що відповідає 49,71% від заявленої ціни позову.

Відтак, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції становить 531 грн.

Оспорюваного в суді апеляційної інстанції була сума 87173,70 грн. та ставка судового збору становила 1307,61 грн.

Апеляційна скарга задоволена в розмірі 34072,99 грн., тобто 39,09%, відтак скаржнику має бути компенсовано 511,15 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням частини 10 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 19,85 грн. за рахунок держави

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06 травня 2017 року по 31 жовтня 2018 року в розмірі 77072,99 грн. змінити в частині суми стягнення, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06 травня 2017 року по 31 жовтня 2018 року з суми 77072,99 грн. до суми 43000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір в розмірі 19,85 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова