_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3528/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря - Кирикової О.О.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 04.08.2020 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 211886 гривень 22 копійки, що є еквівалентом 8000 доларів США, передані в якості авансу за договором оформленим у формі розписки від 27.04.2017 року, а також інфляційні втрати в сумі 47841 гривню 28 копійок; три відсотки річних в сумі 18206 гривень 99 копійок; витрати на правничу допомогу в сумі 13500 гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що відповідач 27.04.2017 року склав розписку на підтвердження того, що він в якості авансу отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 доларів США, з повної суми авансу, яка складає 21000 доларів США, для оформлення документів з права власності на земельні ділянки. Також, як стверджує позивачка, у виконання домовленостей, оформлених вказаною розпискою, 05 травня 2017 року нею було передано відповідачу чергову суму грошових коштів у розмірі 11000 доларів США, що підтверджується додатковою розпискою, складеною відповідачем 05.05.2017 року.

Отже, як стверджує позивачка вона сплатила відповідачеві кошти в загальній сумі 21000 доларів США.

Надалі, відповідачем не були виконані свої зобов`язання з оформлення правовстановлюючих документів, за наслідком чого ОСОБА_3 повернув їй частку грошових коштів в сумі 13000 доларів США, іншу частку коштів в сумі 8000 доларів США, відповідач по цей час позивачеві не повернув.

З посиланням на невиконання договірних зобов`язань, позивачка звернулась до суду з цим позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 8000 доларів США, з одночасним стягненням інфляційних витрат, трьох відсотків річних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

23.11.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 191 ЦПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Згідно частин 7, 8 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Судом в ухвалі про відкриття провадження по справі від 18.08.2020 року було встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний термін з дня отримання копії цієї ухвали суду для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Як вбачається, з матеріалами справи відповідач був ознайомлений 30.10.2020 року, що підтверджується розпискою про ознайомлення з матеріалами справи.

Однак, відзив на позовну заяву, відповідач надіслав до суду 23.11.2020 року, тобто з пропуском процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії.

Статтею 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні 24.11.2020 року судом було встановлено, що відповідачем подано відзив з пропуском процесуального строку на вчинення відповідної дії, клопотання про поновлення строку не додано, за наслідком чого судом в судовому засіданні було ухвалено відзив на позовну заяву залишити без розгляду, долучити до матеріалів справи та не приймати під час розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву про відкладення судового засідання, з підстав необхідності ознайомитись з матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України до поданої заяви про відкладення судового засідання не надано жодного доказу та обґрунтованого посилання щодо підстав неможливості з`явитись до судового засідання.

Щодо доводів відповідача про необхідність ознайомитись з матеріалами справи, як на підставу поважної причини неявки до судового засідання, суд вважає безпідставними, з огляду на те, що необхідність ознайомлення з матеріалами справи не є підставою для не з`явлення особи до судового засідання, з одночасним врахуванням того, що 30.10.2020 року відповідач особисто був ознайомлений в приміщенні суду з матеріалами справи, після чого не з`явився до наступного судового засідання призначеного на 26.10.2020 року без поважних причин.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані:

- сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

- з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

- виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

- виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

З урахуванням викладеного, оскільки відповідач повторно не з`явився до суду без поважних причин, не повідомивши суд про причини поважності неявки, будучи обізнаним про наявне відносно нього судове провадження, яке відкрито 18.08.2020 року, з урахуванням строків розгляду справи, судом було ухвалено відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання, визнано неявку відповідача до судового засідання з неповажних причин, провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі в судовому засіданні 24.11.2020 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 27 квітня 2017 року ОСОБА_3 скла розписку про отримання у ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10000 доларів США, в якості авансу, для надання допомоги в оформленні документів щодо права власності на земельні ділянки. Одночасно зазначено, що вона вартість авансу складає 21000 доларів США. Натсупна частку авансу, ОСОБА_1 зобов`язана надати до 05 травня 2017 року. ОСОБА_3 зазначив. що вартість оформлення документів складає 42000 доларів США. Документу будуть виконані на протязі 4 місяців з моменту надання авансу. Оформлення договорів купівлі-продажу здійснюється за рахунок покупця.

05.05.2017 року ОСОБА_3 склав розписку про отримання у ОСОБА_1 грошових кошти в сумі 11 000 доларів США, в рахунок виконання ОСОБА_1 домовленостей по розписці від 27.04.2017 року.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст.627 України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

За змістом вказаної норми завдаток може забезпечувати тільки дійсне зобов`язання, тому правила ст.570 ЦК України про залишення у кредитора завдатку застосовуються у випадках, коли було укладено основне зобов`язання, але кредитор ухиляється від його виконання.

Відповідно до ч.2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд зазначає, що відповідачем не спростовано, що вказані розписки написані і підписані власноручно ним.

За наслідком викладеного вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 21000 доларів США, в якості авансу в рахунок здійснення дій з оформлення документів.

Позивач стверджує, що відповідачем умови вказаного договору не виконані, документи не оформлені, здійснено повернення частки грошових коштів в сумі 13000 доларів США, інша частка в сумі 8000 доларів США не повернута.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши подані до суду докази, суд вважає доводи позивача про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, на підтвердження чого останнім було складено розписку від 27.04.2017 року, не доведеними, оскільки позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження не виконання таких зобов`язань, доказів на підтвердження яких саме документів, відповідач взяв на себе зобов`язання з оформлення документів, як і не надано доказів стосовно повернення відповідачем коштів в сумі 13000 доларів США, за наслідком чого суд позбавлений можливості перевірити дійсні обставини справи, та встановити факт не виконання відповідачем своїх зобов`язань та наявність в останнього обов`язку з повернення частки отриманого авансу. Також позивачем на підтвердження будь-яких договірних зобов`язань з відповідачем, не надано до суду жодного доказу на підтвердження передання відповідачеві документів, для здійснення подальших дій від імені позивачки, як і доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення авансу, через не належне виконання зобов`язань.

Будь-яких інших доказів позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України до суду не надано.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , за наслідком чого у їх задоволенні слід відмовити.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати позивача до відшкодування не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 267, 273, 352, 354 ЦПК України, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 30.11.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.