Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 760/8064/13-ц

провадження № 61-3931св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним позовом - Реєстраційна служба Головного управління юстиції в місті Києві,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Карачія Павла Петровича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції в місті Києві, про поділ житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що вона є власником 1/2 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 5-754 від 17 березня 2009 року. Власником іншої 1/2 частини будинку є ОСОБА_4 . Вказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0845 га, 1/2 частина якої належить їй на праві власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 925658 від 09 червня 2007 року. Оскільки ОСОБА_4 фактично користується частиною будинку, яка перевищує його частку, то між ними виникають суперечки щодо порядку користування та володіння зазначеним нерухомим майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила поділити між нею та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку за вищевказаною адресою та виділити їй в натурі 1/2 частину цього нерухомого майна.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2013 року замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на його правонаступника - ОСОБА_2 .

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила поділити будинок АДРЕСА_1 , виділивши їй в натурі частину вказаного будинку загальною площею 72,1 кв.м, а саме - приміщення, позначені в технічному паспорті від 08 жовтня 2010 року як квартира № 1 під номерами: 1-1 коридор площею 4,2 кв.м; 1-2 кухня площею 7,8 кв.м; 1-3 житлова кімната площею 10,6 кв.м; 1-4 житлова кімната площею 6,0 кв.м; 1-5 коридор площею 5,2 кв.м; 1-6 житлова кімната площею 17,9 кв.м; 1-7 ванна площею 5,7 кв.м; І надбудова площею 14,7 кв.м, та визнати за нею право власності на вказані приміщення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

У вересні 2018 року до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , яка на підставі договорів дарування, посвідчених 13 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С., набула від ОСОБА_1 у власність 1/2 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку за тією ж адресою.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку та поділ будинку в натурі.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач та її представники не з`явилися в судове засідання, призначене на 18 травня 2018 року, від адвоката Кондакова А. Г. надійшло повідомлення про припинення дії договору про надання правової допомоги, укладеного між ним та ОСОБА_1 , а сама позивач не повідомила суд про причини неявки. В наступне судове засідання, призначене на 14 вересня 2018 року ОСОБА_1 також не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Тому суд дійшов висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Заявляючи позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалася на створення відповідачем перешкод у користуванні спірним нерухомим майном, однак новий співвласник майна ОСОБА_3 не є правонаступником в цих правовідносинах. Тому суд дійшов висновку про неможливість заміни позивача.

13 грудня 2018 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тому правонаступництво позивача в цьому спорі, який виник щодо порядку користування майном, є неможливим. Оскільки ОСОБА_3 не є правонаступником прав та обов`язків позивача ОСОБА_1 у спірних правовідносинах, то місцевий суд обґрунтовано відмовив у залученні її до участі у справі як позивача за первісним позовом. Будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, ОСОБА_1 не з`явилася в судові засідання, призначені на 18 травня 2018 року та 14 вересня 2018 року, про причини неявки не повідомила та не подала заяву про розгляд справи за її відсутності, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення її позовної заяви без розгляду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

21 лютого 2019 року представник ОСОБА_3 - адвокат Карачій П. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи і не звернули уваги на те, що спірні правовідносини стосуються майна, право власності на 1/2 частину якого перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , а тому вона мала бути залучена до участі у справі як правонаступник позивача відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України.

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила її задовольнити та скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на те, що предметом спору в цій справі є поділ житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки вона подарувала належну їй 1/2 частину вказаного нерухомого майна своїй сестрі ОСОБА_3 , то місцевий суд повинен був залучити останню до участі у справі як правонаступника позивача за первісним позовом та як правонаступника відповідача за зустрічним позовом.

25 квітня 2019 року ОСОБА_2 також подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

04 квітня 2019 року справа № 760/8064/13-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права..

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Судами встановлено, що у квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила поділити між нею та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та виділити їй в натурі 1/2 частину цього нерухомого майна.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2013 року замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на його правонаступника - ОСОБА_2 (т.1 а.с.72)

У вересні 2014 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила поділити будинок АДРЕСА_1 , виділивши їй в натурі частину вказаного будинку загальною площею 72,1 кв.м, а саме - приміщення, позначені в технічному паспорті від 08 жовтня 2010 року як квартира № 1 під номерами: 1-1 коридор площею 4,2 кв.м; 1-2 кухня площею 7,8 кв.м; 1-3 житлова кімната площею 10,6 кв.м; 1-4 житлова кімната площею 6,0 кв.м; 1-5 коридор площею 5,2 кв.м; 1-6 житлова кімната площею 17,9 кв.м; 1-7 ванна площею 5,7 кв.м; І надбудова площею 14,7 кв.м та визнати за нею право власності на вказані приміщення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

30 березня 2017 року до суду першої інстанції надійшов висновок судової будівельно-технічої експертизи № 23627/15-43/17541/17542/17543/16-43 від 28 лютого 2017 року, складений судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Наугольною Н. І.

В судовому засіданні, призначеному на 17 квітня 2018 року, за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Кондакова А. Г. було оголошено перерву та призначено наступне судове засідання на 18 травня 2018 року.

В судове засідання, призначене на 18 травня 2018 року, позивач та її представник не з`явилися. Від адвоката Кондакова А. Г. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з достроковим припиненням дії договору про надання правової допомоги, укладеного між ним та ОСОБА_1 . Місцевим судом було оголошено перерву та призначено наступне судове засідання на 14 вересня 2018 року.

13 вересня 2018 року ОСОБА_3 подала до місцевого суду клопотання про залучення її до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_1 , обґрунтоване тим, що на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С., 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 подарувала їй 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто нерухоме майно, яке є предметом спору в цій справі.

В судове засідання, призначене на 14 вересня 2018 року, ОСОБА_1 не з`явилася.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону є правонаступництвом (сингулярне правонаступництво), оскільки передбачає перехід у сукупності прав та обов`язків до правонаступника.

При переході прав та обов`язків відносно майна, зокрема будинку та земельної ділянки на підставі договору дарування, від одного суб`єкта права до іншого відбувається сингулярне правонаступництво.

У справі, яка переглядається, предметом спору є поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, а саме житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнання права власності на майно.

До 13 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 була власником 1/2 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 5-754 від 17 березня 2009 року, а також - власником 1/2 частини земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 925658 від 09 червня 2007 року.

За договорами дарування від 13 вересня 2018 року, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С., ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 належні їй 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, на підставі вищевказаних договорів дарування ОСОБА_3 набула прав та обов`язків попереднього власника цього нерухомого майна ОСОБА_1 .

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 4.3/2-1744/2006 (провадження № 61-10987св19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не звернув уваги на те, що в даному випадку після укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договорів дарування від 13 вересня 2018 року, відбулася зміна власника спірного нерухомого майна.

Місцевий суд не залучив до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника позивача, тобто не дотримав вищенаведених вимог частини першої статті 55 ЦПК України, тому його висновок про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України, не може вважатися законним та обґрунтованим.

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії»).

Крім того, ЄСПЛ у пункті 35 рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії», пункті 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» зазначив, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведеного, належним чином не забезпечили реалізацію позивачем ОСОБА_1 та її правонаступником ОСОБА_3 права на доступ до правосуддя, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв`язку з допущеними судами порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про залишення позову без розгляду, оскаржувані судові рішення, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Карачія Павла Петровича задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов