СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8460/20

пр. № 2/759/4018/20

30 жовтня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

при секретарі - Дроги Т.О.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 який діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_8 , яка діє у своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою),-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26.05.2020 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом діючи в своїх інтересах- та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідачів, яким просить вселити його та його сина ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши позивачам в користування ізольовану кімнату площею 17,6 кв.м, в користування відповідачів залити в користуванні кімнати площею 18,0 кв.м. та 11,4 кв.м., передпокій площею 18,0 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні, посилаючись на те, що ОСОБА_3 перебуває у родинних відносинах з відповідачами. Спірна квартира належить позивачу та відповідачам на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1997 року в рівних долях. Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з 3 житлових кімнат жилою площею 18,0 кв.м., 17,6 кв.м. та - 11,4 кв.м., кухні площею - 8,4 кв.м., ванної кімнати площею 2,4 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м, коридору площею 8,1 кв.м., передпокою площею 18,0 кв.м, лоджії площею 8 кв.м. У спірні квартирі проживають відповідачі по справі, які чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою. Вказує, що в спірній квартирі зареєстрований він разом зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та будучи співвласником квартири відповідачі чинять перешкоди в його вселенні і подальшого проживання, на підставі чого він просить суд вселити його разом з сином до спірної квартири для проживання в ній та встановити порядок користування даною квартирою.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити вказуючи на обставини викладені в позовній заяві, зазначала, що позивач є співвласником даної спірної квартири, однак останні 2-3 роки в вказаній квартирі не проживав, а коли після пожежі в квартирі в якій мешкала його родина він звернувся до співвласників спірної квартири з проханням надати можливість проживати в спірній квартирі він тримав відмову, тому вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою заперечувала вказуючи на те, що площа даної квартири не надає можливості для встановлення порядку запропонованого позивачем без порушення прав інших співвласників, щодо вселення зазначала, що заявлені вимоги даним відповідачем визнаються.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 тат третя особа ОСОБА_8 яка діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судові засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому є можливим розгляд справи в їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого 24.09.1997 року (а.с. 10).

За даними технічного паспорту спірна квартира складається з трьох житлових кімнат жилою площею 18,0 кв.м., 17,6 кв.м. та - 11,4 кв.м., кухні площею - 8,4 кв.м., ванної кімнати площею 2,4 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м, коридору площею 8,1 кв.м., передпокою площею 18,0 кв.м, лоджії площею 8 кв.м. (а.с. 9).

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин 1, 2 с. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивач є співвласником частини квартири та має право користування житловим приміщенням та право проживання в ньому. Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідачі не допускають до неї позивача.

Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог та які б свідчили про дотримання ними зазначених норм права, відповідачі суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Тому позовні вимоги про вселення суд вважає обґрунтованими.

Щодо позовних вимог в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками.

Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим ст. 319, 358 ЦК України.

Оскільки порядок користування між співвласниками не визначений ні за їхньою згодою, ні за рішенням суду, тому право користування спірним будинком може бути реалізовано шляхом вселення, інші вимоги не відповідають положенням ст.ст.317, 319, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з урахуванням обставин справи, наданих сторонами доказів, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, лише в частині вселення, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають

Питання перерозподілу сплаченого судового збору позивачем не ставилось.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 який діє як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: ОСОБА_8 , яка діє у своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою) - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В.П`ятничук