Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 372/1265/17

провадження № 61-18087св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовами - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду

від 21 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Мережко М. В., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнання у порядку поділу майна подружжя права власності, визнання частини майна особистою приватною власністю.

На обґрунтування позову вказувала, що 02 червня 2012 року між нею

та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано 21 лютого 2017 року.

26 листопада 2013 року під час шлюбу сторони набули у власність квартиру

АДРЕСА_1 . Загальна сума, сплачена за договором купівлі-продажу квартири, становила 386 503,09 грн.

Після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку поділу майна, ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні цією квартирою.

Посилаючись на те, що частина коштів у розмірі 148 235,89 грн та 93 43,000 грн, витрачених на придбання спірної квартири, є її особистою власністю, тому 62/100 частки квартири є її особистою власністю, а інші 38/100 частки

квартири - спільною сумісною власністю сторін (придбані за подаровані

на весілля кошти), просила провести поділ між сторонами 38/100 часток квартири як спільної сумісної власності, тобто виділити сторонам по 19/100 часток спірної квартири.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом

та просив встановити факт його проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з осені 2010 року і до 02 червня 2012 року , визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1

та ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 148 235,89 грн, які знаходилися

на банківському рахунку ОСОБА_1 , відкритому згідно

з договором банківського вкладу, визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1 , поділити цю квартиру, визнавши у порядку поділу майна подружжя

за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним

на 31/100 частку вказаної квартири; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 38/100 частки спірної квартири.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували

у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність спірну квартиру, яка була оформлена на ОСОБА_2 . Вказане нерухоме майно набуте під час шлюбу,

а тому вважається спільною сумісною власністю сторін.

Посилаючись на те, що частина коштів у розмірі 145 051,64 грн, витрачених

на придбання спірної квартири, є його особистою власністю, тобто,

38/100 часток квартири є його особистою власністю, просив провести поділ інших 62/100 часток квартири, оскільки зазначена частка нерухомого майна

є спільною сумісною власністю сторін, так як придбана за подаровані на весілля кошти.

Крім того, ОСОБА_2 вказує на те, що з ОСОБА_1 почав проживати однієї сім`єю з осені 2010 року до дня укладення шлюбу, а тому просить встановити факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу

у вказаний період, а кошти у розмірі 148 235,89 грн, що перебували

на рахунку ОСОБА_1 , визнати спільною сумісною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 березня

2019 року у складі судді Тиханського О. Б. первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1

та ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна відповідно до Державного реєстру речових прав

на нерухоме майно 31, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину цієї квартири за кожним.

У задоволенні первісного позову в частині визнання частки квартири особистою приватною власністю та зустрічного позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання коштів спільною сумісною власністю

та визнання частини квартири особистою приватною власністю відмовлено.

Вирішуючи позов про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин придбання квартири під час шлюбу за кошти обох сторін, зокрема за кошти, отримані

як подарунок на весілля, власні заощадження, заробітні плати тощо, що створює презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог сторін у справі, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, наведених на обґрунтування таких вимог, належними та допустимими доказами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року в частині поділу квартири та розподілу судових витрат скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задоволено частково.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1

та ОСОБА_2 право власності за кожним на 31/100 частки квартири

АДРЕСА_1 загальною площею 64,5 кв. м, житловою площею 35,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 38/100 частин квартири.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області

від 18 березня 2019 року залишено без змін.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову

ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що вона належними

та допустимими доказами спростувала презумпцію спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Апеляційний суд дав оцінку наявній у матеріалах справи квитанції № 2

від 20 вересня 2013 року, згідно з якою кошти в розмірі 386 503,09 грн

за договором від 20 вересня 2013 року про участь у фонді фінансування будівництва вносив ОСОБА_2 , проте він не заперечував, що кошти в розмірі 148 235,89 грн готівкою йому передала ОСОБА_1 як оплату частини вартості квартири.

Апеляційний суд вважав доведеним те, що кошти в розмірі 148 235,89 грн, витрачені на придбання квартири, були особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки ці кошти були на депозитному рахунку, відкритому нею

до укладення шлюбу, станом на 02 березня 2012 року в АТ КБ «Приватбанк»

на рахунку ОСОБА_1 перебувало 127 500,00 грн, а станом

на 04 вересня 2013 року, на день внесення коштів за договором про участь

у фонді фінансування будівництва, сума коштів на депозитному рахунку ОСОБА_1 , з урахуванням нарахованих відсотків, становила

148 175,62 грн, що відповідає вартості 38/100 частин спірної квартири,

які є приватною власністю ОСОБА_1 .

Інші 62/100 часток квартири є спільною сумісною власністю подружжя

та підлягають поділу між сторонами в рівних частках.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2019 року, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права

та неправильне застосування норм матеріального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року скасувати й залишити

в силі рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, вказує, що рішення суду першої інстанції

є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно встановлених обставин, що мали значення для правильного вирішення справи,

та справедливим, а висновки апеляційного суду є помилковими.

Апеляційний суд не врахував, що сторони мали майже рівні власні заощадження, за рахунок яких придбали квартиру, що є підставою для визнання її спільним сумісним майном подружжя у рівних частках, ОСОБА_1 подала фіктивні докази на підтвердження того, що вона використовувала особисті кошти, зняті з банківського рахунка, а також те, що вона позичала кошти

в інших осіб. На думку ОСОБА_2 , апеляційний суд не мав підстав для застосування частини сьомої статті 57 СК України через недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги - безпідставними.

Апеляційний суд правильно встановив, що квартира придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але частина коштів, витрачених

на її придбання, належала особисто ОСОБА_1 , що доведено належними та допустимими доказами. Водночас суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не встановив обсягу майна, яке може вважатись спільним сумісним майном подружжя, не з`ясував джерел походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, тобто при вирішенні справи допустив порушення норм матеріального права.

Отже, її частка у спірній квартирі, придбана за її особисті кошти, становить 38/100 часток.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року. Відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано з Обухівського районного суду Київської області матеріали цивільної справи № 372/1265/17.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року до закінчення касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 вересня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року справу призначено

до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 02 червня 2012 року між сторонами у справі укладено шлюб,

а 21 лютого 2017 року шлюб між ними розірвано.

Відповідно до копії розписки від 01 липня 2011 року ОСОБА_2 позичив

у ОСОБА_3 кошти у розмірі 40 000,00 дол. США.

Згідно з копією розписки від 15 вересня 2013 року, ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_4 кошти в розмірі 10 000,00 дол. США, які повернула 21 березня 2018 року.

Відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_1 за період

з 2008 до 2016 роки отримала дохід у розмірі 314 875,37 грн.

Згідно з випискою ПАТ «ПриватБанк» 21 серпня 2009 року

ОСОБА_1 за договором банківського рахунка відкрила У ПАТ «ПриватБанк» рахунок № НОМЕР_1 , який закрила 20 вересня 2013 року шляхом зняття

з рахунка коштів у сумі 148 235,89 грн (03 вересня 2012 року з цього рахунка було знято суму в розмірі 137 114,75 грн, цього ж дня кошти конвертовані в долари США та на депозитний рахунок внесено суму в розмірі 16 813 дол. США,

04 вересня 2013 року з рахунка знято суму в розмірі 18 270,73 дол. США, конвертовано в гривню та внесено на рахунок 148 175,00 грн).

Відповідно до виписки ПАТ «ПриватБанк», 12 лютого 2010 року ОСОБА_2 відкрив договір банківського рахунку, який закрив 20 вересня 2013 року шляхом зняття з рахунка коштів у сумі 145 051,64 грн.

Згідно з квитанцією від 20 вересня 2013 року ОСОБА_2 за договором

від 20 вересня 2013 року № 66284 про участь у фонді фінансування будівництва вніс кошти у розмірі 386 503,09 грн за рахунок особистих коштів.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 травня 2017 року № 86369379 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 64,5 кв. м, житловою площею 35,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 31, зареєстровано за ОСОБА_2 26 листопада 2013 року.

Спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Звертаючись до суду з позовом про поділ вказаної квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності, ОСОБА_1 просить поділити

її так: визнати у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1

та ОСОБА_2 право власності за кожним на 19/100 частки квартири, визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 62/100 частки квартири.

Такий варіант поділу квартири позивач обґрунтовує тим, що частина коштів, витрачених на купівлю спірної квартири, є її особистою власністю, а саме кошти в розмірі 148 235,89 грн, а тому 62/100 частки квартири є її особистою власністю, а інші 38/100 частки квартири є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбані за кошти, подаровані на весілля.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких

не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку,

що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційну скаргу подано до суду у жовтні 2019 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України у редакції, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зміст статті 60 СК України дає можливість дійти висновку про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними під час шлюбу.

Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя

в судовому порядку в разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При вирішенні питання обґрунтованості касаційної скарги у цій справі суд касаційної інстанції виходить з такого.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі

за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині

та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один

з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування,

є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала правову позицію

про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

За загальними правилами доказування та принципу диспозитивності, визначеними у статтях 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на довідки та виписки, надані АТ КБ «Приватбанк» щодо коштів, які знаходилися

на її рахунках до укладення шлюбу та були зняті нею з рахунків готівкою

і передані ОСОБА_2 для оплати вартості квартири, чого ОСОБА_2

не заперечував.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1

та звертаючись до суду із зустрічним позовом, вказував, що у нього на рахунку

в АТ КБ «Приватбанк» станом на 20 вересня 2013 року також зберігались кошти

в сумі 145 000,00 грн, які були його особистою власністю.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, за кошти, належні обом сторонам.

Суд першої інстанції відхилив докази сторін, якими вони обґрунтовували підстави для можливості відступлення від рівності часток.

При цьому суд першої інстанції вказав, що сторони не надали оригінали розписок від 01 липня 2011 року та від 15 вересня 2013 року щодо отримання коштів

у позику, не надали доказів, що саме ті кошти, які знаходились на банківських рахунках сторін, були витрачені на купівлю квартири.

Разом з тим суд першої інстанції встановив, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири сторони у справі працювали і мали дохід, перебували

в шлюбі, мали спільні кошти, подаровані на весілля, і не встановив підстав

для зміни часток у спільному майні подружжя, а тому дійшов висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів і визнання за кожною із сторін права власності по Ѕ частині квартири.

Досліджуючи докази та встановлюючи обставини справи, суд першої інстанції дотримав норми процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказувала на те, що більша частина коштів, за які придбано квартиру, належала їй, її доходи свідчили про реальну можливість самостійно накопичити грошові кошти

на депозитних рахунках, які в подальшому могли були використані для купівлі спірної квартири, а доходи відповідача свідчать про його фактичну неспроможність здійснити накопичення в період з 2010 року до вересня

2013 року. ОСОБА_1 також зазначала, що збільшення грошових коштів на депозитному рахунку за період перебування в шлюбі з відповідачем відбулося винятково за рахунок нарахування відсотків на її особисті грошові кошти, накопичені до шлюбу, а тому відповідач не має жодного відношення

до цих коштів.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Зокрема, згідно з частинами першою та другою вказаної статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами

та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів,

на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, та (або) відзиві на неї.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд послався

на пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , який визнав той факт,

що кошти в розмірі 148 235,98 грн передані ОСОБА_1 готівкою ОСОБА_2 як частина оплати вартості квартири, а тому дійшов висновку,

що цим підтверджується факт, що зазначені кошти є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки кошти перебували на її депозитному рахунку, відкритому до укладення шлюбу, який під час шлюбу поповнювався тільки за рахунок нарахованих процентів.

Проте саме по собі визнання ОСОБА_2 обставин отримання коштів

від ОСОБА_1 перед укладенням договору купівлі-продажу

не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а інших достовірних та належних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя з огляду на положення статті 60 СК України ОСОБА_1 суду не надала.

При цьому її доводи про те, що ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі не мав самостійного доходу, який би дозволив придбати квартиру, не має значення

для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності

в рівних частках незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Під час розгляду справи апеляційним судом сторони додаткових доказів суду

не надавали, проте суд переоцінив докази у справі та скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального

й процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне

та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на зазначене прийняту апеляційним судом постанову не можна вважати законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню із залишенням

в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції касаційну скаргу задовольнив, постанову апеляційного суду скасував та залишив у силі рішення суду першої інстанції, розподілу підлягають судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. Тобто судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги в сумі 16 372,80 грн, підлягає стягненню з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року скасувати.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 16 372,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун