Дата документу 24.11.2020 Справа № 331/3112/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/3112/19 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/3433/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Бітякова Дмитра Михайловича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

З метою приватизації земельної ділянки по вказаній адресі ним 24 квітня 2019 року було замовлено виготовлення технічної документації на земельну ділянку.

В результаті проведення зйомки та розробки плану земельної ділянки по фактичному користуванню йому стало відомо, що земельна ділянка АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0287, що належить відповідачу ОСОБА_2 вже приватизована та внесена до Єдиного земельного кадастру з перетином фактичних меж користування, відповідно до плану земельної ділянки по фактичному користуванню ОСОБА_2 приватизував частину земельної ділянки площею 0,0023 га, що знаходиться в його користуванні.

Акт погодження межі з ОСОБА_2 він не підписував.

Відповідно до отриманої інформації з Єдиного державного реєстру нерухомого майна земельна ділянка АДРЕСА_1 зареєстрована 26 червня 2015 року управлінням Держземагентства у Запорізькому районі Запорізької області на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої ФОП ОСОБА_3 .

Вважав, що при встановленні меж земельної ділянки АДРЕСА_1 не були дотримані положення ст. 55 Закону України «Про землеустрій», Наказу Державного комітету із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року «Про затвердження Інструкції по встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», що призвело до її реєстрації з перетином меж суміжної земельної ділянки, що належить йому.

На підставі зазначеного просив визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0287, проведену 26 червня 2015 року управлінням Держземагентства у Запорізькому районі Запорізької області на підставі документації із землеустрою, розробленої ФОП ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а саме: неврахування ТОВ «ГеоКадастровий Центр» архівних матеріалів та кадастрової справи на земельну ділянку відповідача та, зазначаючи про те, що судом не було досліджено доводи стосовно відмінності технічної документації на будинок АДРЕСА_1 щодо поступового зменшення відстані між межею та гаражем літ. Г, судом помилково зроблено висновок про те, що земельна ділянка відповідача внесена до Державного земельного кадастру в межах, які існують на даний час, безпідставну відмову в призначенні земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем не доведено його права користування спірною частиною земельної ділянки, не надано доказів на підтвердження меж належної йому земельної ділянки, межі земельних ділянок були порушені саме позивачем.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що технічна документація відповідала вимогам ст. 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, перелік підстав скасування реєстрації є вичерпним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , просив визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, проведену Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області на підставі документації із землеустрою, розробленої ФОП ОСОБА_3 , та посилався на порушення відповідачами положень статті 55 Закону України «Про землеустрій» при встановленні меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , яке полягає в тому, що позивачем акт погодження меж з суміжним землекористувачем ОСОБА_2 не підписувався, що призвело до реєстрації з перетином меж суміжної земельної ділянки.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 12 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності або право користування на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Розпорядження землями комунальної власності в межах населених пунктів покладено на відповідні міські ради.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, діє принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 30 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., реєстраційний № 1289, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, розміром 287 кв.м. (т.1, а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 з 15 жовтня 1998 року є власником суміжної земельної ділянки площею 0,0828 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом ЗП 21-000544 від 15.10.1998 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 528/68 від 24.09.1998 року (т.1, а.с.35).

Матеріали справи містять: опис меж та План встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , затверджений станом на 02 травня 1998 року, акт погодження меж землекористування суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та акт обстеження земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 23 липня 1998 року (т.1, а.с.93-107).

Відповідно до протоколу №4 від 23 червня 2008 року виїзної погоджувальної комісії Жовтневої районної адміністрації земельна ділянка, якої користується ОСОБА_1 , має лишки земельної ділянки в розмірі 21,0 кв.м., а по матеріалам інвентарної справи за зазначеною ділянкою закріплено 287 кв.м., фактичний розмір земельної ділянки склав 308 кв.м., земельна ділянка не приватизована (т.1, а.с.40-41).

Згідно з копією плану земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , який складено ФОП ОСОБА_5 (т.1, а.с.7) та на який позивач посилається як на доказ порушення його права, площа земельної ділянки становить 0,0368 га, що на 0,0081 га більше, ніж зазначено в договорі дарування.

При цьому в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано докази на підтвердження того, що земельна ділянка, площею 287 кв.м., або іншою площею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділялась в натурі ОСОБА_1 або попередньому власнику нерухомого майна - житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та встановлювались межі зазначеної ділянки.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу, зареєстрована в Державному земельному кадастрі та їй присвоєно кадастровий номер :01:004:0287.

Поняття земельної ділянки, як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України, згідно з якою земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України передбачено порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Пунктом 7 визначено, що винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Стаття 118 Земельного кодексу України регламентує порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до частини першої цієї норми права громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

З набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року №3613-УІ та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, реєстрація права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З приписів вищезазначених нормативних правових актів вбачається розмежування поняття державна реєстрація земельної ділянки та поняття державна реєстрація права.

Повноваження органів, на яких покладено здійснення відповідних Державних реєстрацій визначено на законодавчому рівні.

За приписами ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною першою статті 6 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад. Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії і кадастру та їй підпорядковане.

Міськрайонне управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжя (далі - Міськрайонне управління) Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області є структурним підрозділом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, юрисдикція якого поширюється на територію Запорізького району та м. Запоріжжя.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області та його структурні підрозділи у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також відповідними Положеннями (про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області та про Міськрайонне управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області затверджених відповідно до чинного законодавства)

Відповідно до Положення про міськрайонне управління, управління відповідно до покладених на нього завдань, а саме:

- згідно з п. 8 здійснює ведення Державного земельного кадастру, забезпечує здійснення інформаційної взаємодії Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку;

- згідно з п. 10 - здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні; вносить до Державного земельного кадастру (крім відомостей (змін до них) про землі в межах державного кордону);

- згідно з п. 11 - веде поземельні книги;

- згідно з п.12 - надає відомості з Державного земельного кадастру щодо об`єктів Державного земельного кадастру, та відмовляє в їх наданні, надає витяги з Державного земельного кадастру про будь-яку земельну ділянку в межах державного кордону та інше.

Отже, Держгеокадастр України та його територіальні органи здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них.

Положеннями ст.26 Закону України «Про землеустрій» визначено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Розробниками документації із землеустрою є:

- юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою;

- фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням сертифікованими та інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Статтею 29 вищевказаного Закону встановлено загальні вимоги до змісту документації із землеустрою. Документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації.

Вимоги до змісту технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) регламентовано статтею 55 Закону України «Про землеустрій».

В розумінні частини другої вищевказаної статті, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною восьмою визначено, що якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку без надання дозволу Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту 5 статті 37 Закону України « Про державний земельний кадастр» виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.

Земельна ділянка площею 0,0828 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) перебуває у власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на землю ЗП 21-000544 від 15.10.1998 року за № 434, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.09.1998 № 528/68 «Про затвердження розміру та передачу у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 га. ОСОБА_2 ».

Державний акт на право власності на землю ЗП 21-000544 від 15.10.1998 року недійсним не визнавався, рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.09.1998 № 528/68 «Про затвердження розміру та передачу у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 га. ОСОБА_2 » з підстав неправомірності не оспорено.

Зі змісту пояснювальної записки до Технічної документації вбачається, що земельна ділянка пройшла державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі та їй присвоєно кадастровий номер :01:004:0287. Але при геодезичних вимірах була допущена помилка, а саме не враховано план меж та архівні матеріали (план встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_2 від 1998р.), щодо затверджених меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з планом зовнішніх меж землекористування та координат кутів поворотних точок меж землекористування ФОП ОСОБА_3 були подані, та внесені державним кадастровим реєстратором зміни щодо координат поворотних точок юридичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

За приписами 9 ст.55 Закону України « Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає:

а) завдання на складання технічної документації із землеустрою;

б) пояснювальну записку;

в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); г) згоду власника земельної ділянки, а для земель державної та комунальної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на відновлення меж земельної ділянки користувачем; ґ) довідку, що містить узагальнену інформацію про землі (території);

д) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

е) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

є) копію правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за умови якщо права власності на такі об`єкти зареєстровані); ж) матеріали польових топографо-геодезичних робіт;

з) план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів);

и) кадастровий план земельної ділянки; і)перелік обмежень у використанні земельної ділянки;

ї) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

й) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Процедура здійснення державної реєстрації земельної ділянки передбачена Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року (далі - Порядок).

Відповідно до п. 107 Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Згідно із п. 109 зазначеного Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою:

1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи;

2) власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи;

3) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Пункт 110 Порядку передбачає, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються:

1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком ;

2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації);

3) електронний документ.

Пунктом 110-1 передбачено, що заявники, зазначені у підпунктах 1-3 пункту 109 цього Порядку, через уповноважених ними осіб, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та є розробниками відповідної документації із землеустрою або працюють у складі розробника - юридичної особи (далі - сертифіковані інженери-землевпорядники), мають право надсилати документи, зазначені у підпунктах 1-Зпункту 110 цього Порядку, Державному кадастровому реєстраторові в електронній формі за електронним цифровим підписом сертифікованого інженера-землевпорядника засобами телекомунікаційного зв`язку та отримувати за власним бажанням документи, зазначені в абзаці шостому пункту 73, підпунктах 4. 6 пункту 75. пункті 77. підпункті 1 пункту 87 цього Порядку, в електронній формі за електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора.

Під час проведення державної реєстрації земельної ділянки, державним кадастровим реєстратором проводяться перевірка, поданих заявником документів, яка передбачена п. 111 Порядку, а саме:

1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку текст, документів має бути написаний розбірливо; документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; документи мають відповідати вимогам Закону України «Про Державний земельний кадастр» та цього Порядку);

2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку (перевіряє електронний документ на відповідність: даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним кадастрових карт (планів); вимогам до змісту, структури і технічних характеристик такого документа згідно з додатком 1; даним документації із землеустрою та оцінки земель).

Відповідно до пункту 111 Порядку Державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій : здійснює державну реєстрацію земельної ділянки:

- за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру присвоює кадастровий номер земельній ділянці;

- відкриває Поземельну книгу та вносить відомості до неї (крім відомостей про затвердження документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також про власників, користувачів земельної ділянки);

- робить позначку про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до підпункту 2 пункту 75 цього Порядку;

- надає за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру відомості, зазначені у підпункті 1 пункту 197 цього Порядку, відповідним органам державної влади, органам місцевого самоврядування;

приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70.73, 77-85 цього Порядку в разі:

- невідповідності поданих документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 цього пункту;

- розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини;

- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

- подання заявником документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, не в повному обсязі.

Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

До Поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї. (п. 112 Порядку).

Пунктом 113 Порядку встановлено, що Державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Отже, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Саме до аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 року у справі № 445/297/17.

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлено, що внесення відомостей (змін до них) про земельну ділянку, яка належить відповідачу, до Державного земельного кадастру, було здійснено відповідно до вимог п.5 ст.37 Закону України « Про державний кадастр» та на підставі «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (далі по тексту - Технічна документація), замовником якої був ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розробленої ФОП ОСОБА_3 .

Положеннями Закону України «Про Державний земельний кадастр», а також Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 передбачено виключний перелік підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки, закриття поземельної книги, скасування кадастрового номера земельної ділянки.

Частиною десятою статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:

- поділу чи об`єднання земельних ділянок;

- якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

Згідно з Пунктом 114 Порядку державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:

1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання;

2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру.

Пунктом 57 вищеназваного Порядку встановлено, що поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку, та у разі виправлення помилки відповідно до пункту 15 б-2 цього Порядку.

Частиною четвертою статті 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України ( в діючій на час ухвалення рішення редакції)можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 4,13,43 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду за приписами ст.5 ЦПК є обов`язком суду.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом норми ст.393 ЦК України колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на те, що, позивач звертаючись до суду з позовом, не просив визнати незаконними рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади або органу місцевого врядування, не вказував органи державної влади або органи місцевого врядування відповідачами у зазначеній справі та не обґрунтовував вимоги щодо необхідності застосування зазначеної норми закону.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не з`ясування судом обставин справи, а саме невідповідності фактичного розташування гаражу літ.Г на земельній ділянці АДРЕСА_1 відносно межі із земельною ділянкою АДРЕСА_1 , оскільки зазначені обставини не є предметом спору цій справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову в призначенні земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відмовляючи в задоволенні клопотання суд першої інстанції виходив з того, що у підготовчому провадженні сторонами по справі надано технічну документацію з виконання топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , геодезичний технічний звіт по виносу в натурі меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , план встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , тощо; Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області надано суду копію кадастрової справи по АДРЕСА_1 . На час вирішення питання час технічна та інша наявна в матеріалах справи документація стосовно вищевказаної земельної ділянки в суді не досліджувалась, а отже призначення по цій справі на даному етапі судового процесу судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, є передчасною процесуальною дією.

Повторно із клопотанням про призначення в справі земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою ОСОБА_1 до суду першої інстанції не звертався, докази оскарження вищезазначеної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку в матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0287.

Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять саме до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Однак, з клопотання про призначення експертизи не вбачається підстав для обов`язкового її призначення, а також не наведено переконливих доводів та доказів про необхідність її призначення, виходячи з предмету спору.

Питання, з приводу яких позивач просив призначити судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою не стосуються предмету, а стосуються оцінки наявних у справі доказів, носять правовий характер і їх вирішення віднесено до компетенції суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Бітякова Дмитра Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: М.С. Гончар

І.В. Кочеткова