Справа №489/2711/19
Провадження №2/489/239/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання - Бодюл А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєва Інна Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 1973 року до моменту смерті; визнати право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 за нею після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що сімейні стосунки між нею та ОСОБА_2 виникли ще з 1973 року. Вона забезпечувала ОСОБА_2 усім необхідним, у тому числі ліками, брала на себе усі витрати пов`язані з побутом, сплачувала комунальні послуги, після її смерті здійснила поховання. Встановлення зазначеного факту впливає на її спадкові права. Оскільки, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, зокрема на спірне майно, спадкоємцем четвертої черги, вона вважає себе, оскільки проживала разом зі спадкодавцем та вели спільне господарство, інших спадкоємців немає. Після звернення її до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй було відмовлено, оскільки спадкодавець заповіту не складав, не було встановлено родинні відносити та інші відносини заявника зі спадкодавцем.

Ухвалою суду від 20 травня 2019 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження.

Згідно ухвали суду від 20 травня 2019 року, у приватного нотаріуса Матвєєвої І.М. витребувано матеріали нотаріальної справи.

13 вересня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника позивача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності та відсутності позивачки. На позовних вимогах наполягає.

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просить рішення по справі прийняти за наявними матеріалами справи та у відповідності до вимог діючого законодавства на розсуд суду.

Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 за життя заповіту не складала. Спадкоємців першої - третьої черги немає.

Позивач вказує на те, що вона разом із ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з 1973 року та вели спільне господарство. Вона забезпечувала останню усім необхідним, у тому числі ліками, брала на себе усі витрати пов`язані з побутом, сплачувала комунальні послуги, після її смерті здійснила поховання.

Згідно паспорту позивача серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Акту складеного сусідами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зазначено, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 з 1973 року по день смерті останньої.

Позивач зазначає, що вона сплачувала комунальні послуги та за власні кошти здійснила поховання ОСОБА_2 .

Відповідно до квитанцій про сплату комунальних послуг, які надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 01.09.2018 по 29.08.2020 року, платником зазначено: ОСОБА_2 (а.с. 65-86).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги які надавалися за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 .. Проте, деякі квитанції судом не беруться до уваги, оскільки вони є не читабельними. Оригінали документів для огляду у судовому засіданні позивачем чи представником позивача не надавалися (а.с. 75, 77, 79, 80).

Відповідно до довідки № 427 від 28.08.2018, рахунку - замовлення № 02107 від КП ММР "Миколаївська ритуальна служба" від 27.08.2018 року, рахунку - замовлення № 03296 КП ММР "Миколаївська ритуальна служба" від 27.08.2018 року, договору - замовлення на організацію та проведення поховання від 28.08.2018, похованням ОСОБА_2 займалася ОСОБА_5

ОСОБА_5 отримала допомогу на поховання за померлу ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою з Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 03.09.2018 за вих. № 1888/02-2 (а.с. 90).

З лікарського свідоцтва про смерть № 2230 від 28.08.2018 року та довідки про причини смерті ОСОБА_2 , вбачається, що вказані документи отримала ОСОБА_5 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, сформованого 28.08.2018, актовий запис про смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено на підставі заяви ОСОБА_5 (а.с 92).

Як вбачається з довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М., зареєстрованої в реєстрі за № 4, ОСОБА_1 уповноважила, зокрема, ОСОБА_5 вести її справи по оформленню спадщини на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що позивачку та ОСОБА_2 вона знає як сусідів з 1973 року. Ходили в гості, вона могла на них залишити свою дитини, якщо їй кудись потрібно було відлучитися. Вважала, що вони є сестрами. Часто надавала їм свої книжки на сплату комунальних послуг.

У судовому засідання свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом, вели спільне господарство більше 40 років. Разом вони відпочивали. Її батьки з позивачкою та ОСОБА_1 дружили, проживали на одній сходовій клітці. У них був спільний бюджет, оскільки вони давали їй гроші на придбання продуктів харчування. Похованням ОСОБА_2 займалися доньки позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_10 .

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами 1,2 ст.54 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно п.1 розділу VІІ Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (1970 року), який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану ( ч.2 ст.6 цього Кодексу).

З наведеного вбачається, що можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним Процесуальним Кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках встановлення фактів проживання однією сім`ю у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Відповідно до п.5 ст.273 ЦПК України в редакції від 18 липня 1963 року, чинної на час виникнення правовідносин, суд розглядає справи про встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 Постанови від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Лише з набранням чинності 01 січня 2004 року Сімейним кодексом України, пунктом 2 статті 3 вказаного Кодексу було визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пункт 4 даної статті зазначає, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене, суд позбавлений права встановлювати факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1973 року по 01 січня 2004 року .

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей ( власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Відповідно п. 21 Постанови №7 від 30 травня 2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємця за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Так на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , а також ведення спільного господарства та придбання спірного майна, позивач просила взяти до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків та письмові докази.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на покази свідків, однак суд не бере до уваги такі свідчення, так як жодним свідком не наведено належних та допустимих доказів та як такі, що вказують на ту обставину, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

На підтвердження доводів проживання однією сім`єю позивач надала письмові документи, фотознімки, квитанції про сплату комунальних послуг, які надавалися за адресою: АДРЕСА_1 , сплачені позивачкою після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Факт сумісного проживання підтвердили свідки, допитані у судовому засіданні.

Позивачем належним чином доведено факт того, що вона проживала разом з ОСОБА_2 , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що є характерними ознаками сім`ї, відтак позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнати право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 за нею після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд приходить до наступного.

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.04.1992 року, виданого Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів.

Згідно довідки з Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 12.02.2019 року за вих. № 364, згідно паперових носіїв інвентаризаційної справи станом на 28.12.12 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів 06.04.1992 року б/н та зареєстрованого в ММБТІ 06.04.1992 року.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 12.09.2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвої І.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , оскільки вважає себе спадкоємцем 4 черги.

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.02.2019 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що неможливо встановити родинні або інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем.

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Як відомо із ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За приписами ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Пунктом 23 Постанови №7 від 30 травня 2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» встановлено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєва Інна Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 .

Відповідач: Миколаївська міська рада, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєва Інна Миколаївна, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Шевченко, 53.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «20» листопада 2020 року.