РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Черниш О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання непрацездатної дружини,-

ВСТАНОВИВ:

10.10.2019 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь частку у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з дня пред`явлення позову. В обгрунтування заявлених вимог посилається на наступне. Позивач з відповідачем перебували в шлюбі з 10.05.1964 року до 12.03.1996 року. Від шлюбу у сторін є спільний син, який вже дорослий та має власну родину. Позивач є пенсіонером за віком, та має другу групу інвалідності, що була встановлена 11.02.1997 року, впродовж року після розлучення, хоча хворіти позивач почала ще у 1991 році. Позивач не має змоги працювати, та її офіційний дохід складається з однієї пенсії, розмір якої складає 2000 грн. Через хвороби, позивач змушена постійно лікуватись, проходити оздоровлення та щоденно приймати купи пігулок для підтримки організму. Враховуючи розмір пенсії позивача, її не вистачає на основні необхідні елементи життя будь-якої людини, а саме: сплати комунальних послуг, придбання їжі та ліків призначених лікарями. Відповідач у свою чергу, за наявною у позивача інформацією, має пенсію, що перевищує 6000 грн., але надавати допомогу відмовляється. Стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться. Відповідач спроможний надавати позивачу матеріальну допомогу, однак не бажає цього робити, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідачем подано відзив на вказану позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що він є пенсіонером за віком, якому виповнилось 71 рік, та також сплачує комунальні послуги, та періодично з 2016 року перебуває на стаціонарних лікування, та відносно нього здійснювалось хірургічне втручання з встановленням на серці електричного кардіо-стимулятору, на оплату якого відповідач взяв борг у розмірі 100000 грн., який залишається не повернутим. Також з 26.04.1997 року відповідач перебуває в шлюбі з ОСОБА_5 , яка також є пенсіонером за віком. Крім того, спільний син підтримує матеріально позивача. Доказів того, що відповідач взмозі сплачувати аліменти матеріали справи не містять, та пенсія позивача є більшою за прожитковий мінімум встановлений законом на одну особу.

Представником позивача ОСОБА_1 надано відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовну заяву, посилаючись на те, що син сторін має власну родину, та не мешкає з позивачем, а тому придбавав для позивача продукти харчування та ліки за рахунок пенсії самого позивача, та наданий до суду договір позики не підтверджує факт передачі грошових коштів, та не є доказом того, що борг повернутий не був, та в ст. 76 СК України відсутні вимоги щодо порівняння доходів позивача з прожитковим мінімумом в країні.

Позивач та її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та третьої особи, та за наявними в справі доказами.

10.10.2019 року вказана справа надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Ніколаєнко І.В.

17.10.2019 року судом здійснено електронний запит до ДФС для встановлення РНОКПП відповідача.

17.10.2019 року судом здійснено електронні запити до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповіді на які надано - 17.10.2019 року.

Ухвалою судді від 17.10.2019 року вказану справу було прийнято до розгляду, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.

06.02.2020 року судом задоволено клопотання позивача про виклик свідків, які в судове засідання не з`явились, та позивач в подальшому відмовилась від вказаного клопотання.

Ухвалою суду від 06.02.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 06.02.2020 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначеного до судового розгляду.

21.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зуб Г.А.

Ухвалою судді від 04.05.2020 року вказану справу прийнято до провадження судді, та призначено судове засідання.

28.10.2020 року в судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів по справі, та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.05.1964 року, який було розірвано 12.03.1996 року.

Від шлюбу у сторін є повнолітній син - ОСОБА_4 (третя особа по справі).

З 01.08.1997 року позивачу була встановлена ІІ група інвалідності, а не як зазначає позивача, що інвалідність встановлена - 11.02.1997 року, та починаючи з 1991 року позивач в різні періоди часу перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП ХОР «ОКПЛ №3».

Відповідач є пенсіонером та отримує пенсію за віком, має дружину ОСОБА_5 , та також періодично перебуває на стаціонарному лікуванні, та ним взяті у борг кошти в розмірі 100000 грн., та його дохід за 2019 рік по заробітній платі склав 199817,42 грн.

Позивач на даний час не працює, знаходиться на обліку в Пенсійному фонді України та отримує пенсію за віком, розмір якої складає 2208,48 грн. щомісячно х червня 2020 року по листопада 2020 року.

Відповідно до ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом першої, другої чи третьої групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ст. 76 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року

від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Встановлено, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в розумінні ст. 75 СК України стала непрацездатною особою (отримала інвалідність) після спливу майже 1,5 року з моменту розірвання шлюбу, та на той час не була особою, яка досягла пенсійного віку. Доказів, що інвалідність позивачем отримана під час перебування у шлюбі з відповідачем та в наслідок протиправної поведінки відповідача матеріали справи не містять, а проходження лікування в різні періоди часу не є підставою для визнання особи непрацездатною.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 грн., з 1 липня - 1712 грн., з 1 грудня - 1769 грн. Пенсія позивача на даний час складає 2208,48 грн., що перевищує встановлений законом прожитковий мінімум.

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати позивача особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Оскільки, позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, та обставини, передбачені ст. 76 СК України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного позову за наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12,13, 133, 137,141, 259, 264,265 ЦПК України, ст. ст. 75,76 Сімейного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання непрацездатної дружини - відмовити в повному позові.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Третя особа - ОСОБА_4 , місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 30 листопада 2020 року.

Суддя Г.А. ЗУБ