РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/15086/19,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 100 000 грн. та судовій витрати в розмірі 1000 грн..

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24 грудня 2018 року ОСОБА_2 отримав позику від нього в розмірі 100 000,00 грн., яку зобов"язався повернути до 30 травня 2019 року. На підтвердження передачі грошей за цим договором відповідач власноруч написав йому розписку та отримав кошти. Однак, відповідач свої зобов"язання не виконав, у добровільному порядку борг не повернув. Він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути кошти, однак відповідач їх не повертає, що і змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду з даним позовом.

11 жовтня 2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№52723/20), в якому просив відмовити в задоволенні позову. Вказує, що станом на дату зазначену в розписці 24 грудня 2018 року, він був директором TOB "РЕНАМАКС", а фактичним власником даного підприємства був позивач, хоча номінальними власниками були ОСОБА_3 , мати позивача та ОСОБА_4 , двоюрідний брат позивача. В кінці 2018 року позивач звинуватив його в нанесенні йому та його підприємству збитків на суму 100000,00 грн. Шляхом психологічного тиску, погроз та під примусом вимагав вказану суму. Оскільки такої суми у нього не було, він погодився на те, щоб передати вказану суму до 30 травня 2019 року. При цьому, через хвилювання та погіршення самопочуття не пам"ятає факту написання розписки, копія якої додана до позовної заяви, хоча почерк, яким написано розписку дуже схожий на його власний.

Пізніше, через ОСОБА_4 позивач почав вимагати повернути суму 100000,00 грн. раніше, а саме до 31 січня 2019 року та про це було складено другу розписку з датою від 24 грудня 2018 року та зі строком повернення коштів до 31 січня 2019 року. Кошти за другою розпискою з датою від 24 грудня 2018 року та строком повернення до 31 січня 2019 року було передано ОСОБА_4 трьома сумами, останню суму 31 січня 2019 року. Також ОСОБА_4 при цьому було йому повернуто оригінал розписки з датою від 24 грудня 2018 року та строком повернення до 31 січня 2019 року. Після чого його було звільнено з ТОВ "РЕНАМАКС". Вказує, що не пам"ятає факту написання розписки з датою від 24 грудня 2018 року та строком повернення до 30 травня 2019 року, а також коштів за цією розпискою від позивача не отримував.

10 січня 2020 року позивачем подано відповідь на відзив (вх.№1136/20), в якій повністю заперечує позицію відповідача викладену у відзиві на позов та вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про повернення коштів. Оригінал розписки міститься у нього, отже вона підтверджує умови отримання позичальником від позикодавця в борг грошової суми із зобов"язанням її повернення у визначений строк, вона є документом, що підтверджує боргове зобов"язання та є доказом укладання договору позики та отримання коштів відповідачем від нього та свідчить про те, що борг не повернуто відповідачем.

10 лютого 2020 року відповідачем подано письмові пояснення (вх.№6618/20), в яких просив відмовити повністю в задоволенні позову.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 23 жовтня 2019 року.

23 жовтня 2019 року судове засідання не відбулося у зв"язку із направленням справи 22 жовтня 2019 року для розгляду Рівненським апеляційним судом з поданою апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу суду від 27 серпня 2019 року.

04 грудня 2019 року за наслідками розгляду Рівненським апеляційним судом справа надійшла до Рівненського міського суду Рівненської області. Судове засідання у справі було призначено на 09.30 год. 17 січня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін.

17 січня 2020 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 11.30 год. 10 лютого 2020 року за клопотанням відповідача.

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Здійснено перехід від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання розпочато з моменту винесення ухвали.

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у ПАТ "ВФ УКРАЇНА" (01601, м.Київ, вул. Лейпцизька, 15, ), що є правонаступником ПрАТ "МТС Україна" інформацію про адреси розташування та номери базових станцій, які забезпечували зв"язок кінцевого обладнання з абонентським номером НОМЕР_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 станом на дату 24.12.2018.

Окрім того, в підготовчому судовому засіданні протокольною ухвалою суду відмовлено відповідачу у долученні до матеріалів справи компакт-диску із звукозаписом розмови між відповідачем та ОСОБА_4 , що відбулася 08.10.2019 у зв"язку із невиконанням процесуальних вимог шодо надіслання такого клопотання іншим учасникам справи та відсутністю доказів як таких.

Також, протокольною ухвалою суду відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у зв"язку із ненаданням суду документів, матеріалів, зразків почерку та підпису в період оспорюваного періоду. Окрім того, дане клопотання відповідачем було подано до суду 11 жовтня 2019 року, проте станом на 10 лютого 2020 року жодного необхідного документу та матеріалів суду надано не було.

Також, протокольною ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про допит в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , клопотання про долучення до матеріалів справи письмові пояснення.

Ухвалою суду від 02 березня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 19 березня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Також відмовилася від допиту в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Заслухавши виступи представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 24 грудня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в розмірі 100 000 грн. та зобов"язався повернути отриману позику до 30 травня 2019 року, що підтверджується розпискою.

Відповідач, ОСОБА_2 у визначений строк кошти не повернув, тому позивач, ОСОБА_1 07 серпня 2019 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов"язків (ст.11 ЦК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов"язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов"язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов"язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов"язку.

У цих правовідносинах позики позивач ОСОБА_1 є кредитором відносно відповідача ОСОБА_2 , який є боржником.

Наявність боргової розписки у кредитора ОСОБА_1 підтверджує невиконання боргового зобов"язання ОСОБА_2 ..

Щодо заперечень відповідача про те, що гроші у сумі 100000,00 гривень він від позивача не отримував, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, належних доказів в обґрунтування своїх доводів стосовно неодержання грошей у сумі 100000,00 гривень відповідачем суду не надано.

Відповідач, також, зазначав, що розписка ним була написана під психологічним тиском, який на на нього чинив позивач, однак жодних доказів в підтвердження даного факту до суду надано не було.

Також, судом враховується, що особам, які приймають участь у розгляді справи, належить вибір способу захисту своїх прав, які порушені, не визнаються або оспорюються іншою стороною, а суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, а відповідач вимоги до суду щодо визнання правочину (договору позики) недійсним не заявляв і будь - яких доказів в підтвердження таких вимог також не надав, та з приводу вчинення відносно нього зі сторони позивача протиправних дій до правоохоронних органів не звертався.

Отже, враховуючи, що борговий документ був наданий позивачем до суду, він виконав зобов"язання перед відповідачем і надав йому зазначені в розписці кошти, а відповідач в свою чергу свої зобов"язання за договором не виконав.

На основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв"язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1000 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 проживає 34721, с. Невірків, Корецького району Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_2 проживає АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складене 27 листопада 2020 року.

Суддя -