Єдиний унікальний номер судової справи 678/859/18
Провадження № 2-678-252/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року смт. Летичів

Летичівський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Лазаренка А.В.,

за участю секретаря Непийводи Л.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Бондаря Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Летичів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Летичівська районна державна адміністрація Хмельницької області як служба у справах дітей, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 319, ч. 1 і ч. 2 ст. 321, ч. 2 ст. 386, ст. 391, ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 9, ст. 116, ст. 150, ст. 156, ст. 157 ЖК Української РСР ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 і просить суд виселити її з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, стягнути з неї на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

ІІ. РУХ СПРАВИ

2. 27 липня 2018 року позовна заява надійшла до суду.

3. 10 серпня 2018 року ухвалою суд відкрив провадження у справі.

4. Судові засідання призначались на 18 жовтня 2018 року, на 10 липня 2019 року, на 29 січня 2020 року, на 23 березня 2020 року, на 06 травня 2020 року, на 18 вересня 2020 року, на 10 листопада 2020 року.

5. 17 вересня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

6. 18 жовтня 2018 року ухвалою суду залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Летичівську районну державну адміністрацію Хмельницької області як службу у справах дітей.

7. 19 лютого 2019 року до суду надійшов висновок від 18 лютого 2019 року Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області як органу опіки і піклування про недоцільність виселення з житлового будинку малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА

8. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що шлюб з ОСОБА_2 розірваний за рішенням суду від 28 жовтня 2015 року.

9. 19 липня 2016 року він успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Однак, не може належним чином користуватись житловим будинком, оскільки відповідач до теперішнього часу здійснює йому у цьому перешкоди.

Зокрема, в будинку поміняні замки, що унеможливлює вільний доступ до нього, в присутності позивача відповідач здійснює скандали та погрожує йому, неодноразово за викликом позивача приїжджали працівники поліції.

10. 25 серпня 2016 року позивач написав лист відповідачу щодо припинення чинити перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком та звільнення будинку, але дана вимога проігнорована відповідачем, як проігноровані й усі інші.

11. Ці обставини унеможливлюють проживання позивача та його сім`ї у належному йому будинку, він вимушений винаймати житло в іншому місті.

12. Відповідач у житловому будинку не зареєстрована, вселилась до будинку тимчасово з дозволу батьків позивача, володіє іншим житлом, що знаходиться в с. Горонда Мукачівського району Закарпатської області.

13. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

IV. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА

14. Згідно відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву 14 червня 1998 року між сторонами укладено шлюб від якого народилося 4 дітей, проте одруження виявилось невдалим, тому 28 жовтня 2015 року за рішенням суду шлюб розірвано.

15. На підставі рішення суду від 11 вересня 2014 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на її утримання та на утримання дітей.

16. За рішенням суду від 17 листопада 2015 року розмір аліментів змінено.

17. На підставі рішення суду від 29 серпня 2018 року стягнуто з позивача на користь відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на неповнолітніх дітей.

18. З метою помсти позивач сказав відповідачу, що виселить її та дітей з будинку.

19. 27 травня 1999 року відповідач була зареєстрована у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Після народження діти також були зареєстровані у даному житловому будинку.

20. За період проживання, вже після того, як позивач не проживав з відповідачем однією сім`єю, відповідач неодноразово за власні кошти здійснювала ремонт житлового будинку з метою створення належних умов проживання для дітей, позивач їй у цьому не допомагав, коштів на ремонти не надавав. За її кошти житловий будинок газифіковано. Вона дбайливо ставиться до житлового будинку, використовує його за призначенням.

21. Права позивача, як власника житлового будинку, ніким не порушуються.

22. Відповідач разом з дітьми проживає та утримує житловий будинок, іншого житла у неї та дітей немає, коштів на придбання іншого житла вона немає у зв`язку з чим не може звільнити цей будинок.

23. Розірвання шлюбу між сторонами і припинення сімейних відносин не позбавляє відповідача та дітей права користування житловим будинком.

24. Позивач заборгував відповідачу аліменти та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на неповнолітніх дітей на загальну суму близько 110000 грн.

25. Вирішуючи питання про її виселення з житлового будинку, суду також необхідно вирішувати питання про виселення дітей, двоє з яких є неповнолітніми, або необхідно вирішувати з ким ці діти будуть проживати після можливого виселення відповідача.

26. Відповідач вважає, що підстав для її виселення та виселення дітей немає.

27. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Бригида В.В. проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

V. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ, ЯКА НЕ ЗАЯВЛЯЄ САМОСТІЙНИХ ВИМОГ ЩОДО ПРЕДМЕТА СПОРУ

28. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Боднар Д.В. вказав, що висновком Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області як органу опіки і піклування встановлено недоцільність виселення з житлового будинку малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку із зазначеним просить суд вказаний висновок прийняти до уваги при прийнятті рішення по суті.

VІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА (в редакції на час набуття права власності на житловий будинок позивачем в порядку спадкування і в зв`язку з цим виникнення спірних правовідносин)

29. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

30. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

31. У ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

32. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч. 2). Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку (ч. 3). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4).

33. Отже, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

34. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

35. Як зазначено у ч. 1 ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

36. В силу ч. 1 ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

37. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

38. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

39. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства (абз. 1 п. 5 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України).

40. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

41. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

42. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

43. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

44. Як зазначено у ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

45. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

46. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

47. В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

48. Як передбачено у ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

49. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

50. В ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2).

51. Як зазначено у ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

52. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

53. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

54. В ч. 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

55. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого права власності, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача з належного позивачу житлового будинку.

56. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).

57. З аналізу ст. 405 ЦК України випливає, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік (не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання особи у житловому приміщенні), якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

58. В абз. 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року судам роз`яснено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У абз. 3 п. 39 цієї Постанови зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК (абз. 1). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК (абз. 2). Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

59. Із зазначеного можна зробити висновок, що законом, на який має місце посилання в ч. 1 ст. 405 ЦК України, не може бути ЖК Української РСР, хоча застосування положень ЖК Української РСР до цих відносин не виключається.

60. Водночас, переважно перед нормами ЖК Української РСР підлягають застосуванню норми, сформульовані в главі 32 ЦК України.

Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію особистий сервітут.

61. У зв`язку з цим, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК Української РСР, однак до правовідносин з приводу сервітуту вони можуть застосовуватися лише за аналогією.

62. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ч. 1 ст. 405 ЦК України особистий сервітут).

63. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1). Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ч. 2).

64. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

65. В силу ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч. 1). Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч. 5).

66. Таким чином, положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

67. Отже, за змістом ст.ст. 401, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР право користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить особі на праві власності, є особистим сервітутом, об`єктом якого є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житлового будинку (квартири). Таке право ґрунтується на належності користувача до членів сім`ї власника житла та проживанні разом з ним.

68. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

69. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

VІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

70. В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що дав ОСОБА_2 доручення на розпорядженням майном ОСОБА_7 , а саме житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами і присадибною ділянкою за адресою АДРЕСА_2 . Дане доручення діяло протягом 2008-2009 років, на підставі якого право власності ОСОБА_2 не отримала. Вона лише доглядали за будинком та садила город.

71. Свідок ОСОБА_8 суду показала, що від народження, тобто з 2000 року, проживає за адресою АДРЕСА_2 , з матір`ю, братами і сестрами. Батько, ОСОБА_1 з 2014 року з ними не проживає. Іншого житла у них немає.

72. Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , їх батьками є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

73. Згідно виконавчого листа по справі №678/246/14-ц (провадження №2-678-324/14), що виданий 24 вересня 2014 року Летичівським районним судом Хмельницької області, 11 вересня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей та дружину задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання: сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7 , дочки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_8 , сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 400 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 18 серпня 2014 року до досягнення ними повноліття та на утримання ОСОБА_2 , як матері, яка доглядає дитину до трирічного віку 300 грн. щомісячно, починаючи з 18 серпня 2014 року до досягнення донькою ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 трьохрічного віку.

74. 28 жовтня 2015 року рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області (справа №678/198/15-ц, провадження №2-678-254/15), яке вступило в законну силу 09 листопада 2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , зареєстрований 14 червня 1998 року Голосківською сільською радою Летичівського району Хмельницької області, актовий запис №7, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище ОСОБА_15 .

75. Відповідно до виконавчого листа по справі №678/356/15-ц (провадження №2-678-414/15), що виданий 10 грудня 2015 року Летичівським районним судом Хмельницької області, 17 липня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів задоволено. Змінено розмір аліментів, визначений згідно рішення Летичівського районного суду Хмельницької області №678/246/14-ц, №2-678-324/14 від 11 вересня 2014 року, зменшивши його розмір та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання: сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7 , дочки ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_8 , сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі Ѕ частки його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня набрання даним рішенням законної сили, до досягнення дітьми повноліття.

76. 04 липня 2016 року фізичною особою підприємцем ОСОБА_16 на замовлення ОСОБА_1 складено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 .

77. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 2016 року на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем майна ОСОБА_17 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , є її син ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано Свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

78. Факт реєстрації видачі Свідоцтва про право на спадщину підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19 липня 2016 року.

79. Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 липня 2016 року вбачається, що власником житлового будинку з надвірними будівлями і господарськими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

80. Згідно копій Будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_1 власником є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 липня 2016 року. У будинку значаться: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

81. 25 серпня 2016 року ОСОБА_1 направив на адресу відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заяву згідно якої вказав, що відповідач проживає на даний час в належному йому житловому будинку по АДРЕСА_1 , який належить йому на праві особистої приватної власності. На даний час відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком, тому він вимушений проживати у найманому житлі. У зв`язку з цим просить їх усіх звільнити належний йому житловий будинок у термін до 26 вересня 2016 року.

82. 05 вересня 2018 року Меджибізькою селищною радою Летичівського району Хмельницької області видано довідку згідно якої ОСОБА_2 зареєстрована і проживає по АДРЕСА_1 , до складу її сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_1 колишній чоловік, ОСОБА_9 син, ОСОБА_8 дочка, ОСОБА_4 син, ОСОБА_5 дочка.

83. Із виписок Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області від 05 та 06 вересня 2018 року вбачається, що по будинку АДРЕСА_1 : у 1996-2000 роках головою сім`ї значиться ОСОБА_17 , члени домогосподарства: ОСОБА_18 - чоловік, ОСОБА_1 - син, ОСОБА_2 невістка, ОСОБА_9 онук, ОСОБА_8 онука; у 2001-2005 роках, крім зазначених вище осіб, вказано ОСОБА_4 онук; у 2006-2010 роках вказано, що голова сім`ї померла у 2008 році, а її чоловік у 2007 році, серед членів сім`ї вказані також ОСОБА_19 онука, ОСОБА_20 онука, які вибули у 2008 році в інше господарство; у 2011-2015 роках та 2016-2021 роках головою сім`ї значиться ОСОБА_1 , ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_9 син, ОСОБА_8 дочка, ОСОБА_4 син, ОСОБА_5 дочка.

84. 06 вересня 2018 року Меджибізькою селищною радою Летичівського району Хмельницької області складено Акт обстеження із якого вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 , але за цією адресою не проживає.

85. 18 лютого 2019 року Летичівською районною державною адміністрацією Хмельницької області як органом опіки і піклування складено Висновок про недоцільність виселення з житлового будинку малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ст. 177 СК України, ст.ст. Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

У висновку проаналізовано зміст позовних вимог ОСОБА_1 , надані позивачем докази та вказано, що відповідно до акта обстеження умов проживання від 11 січня 2019 року ОСОБА_2 проживає разом із малолітніми дітьми: ОСОБА_5 , 2014 року народження, ОСОБА_4 , 2005 року народження, та повнолітньою дочкою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 по АДРЕСА_1 . Умови проживання дітей задовільні, сім`я проживає у житловому будинку, який складається із 4 житлових кімнат, кухні та коридору, наявність меблів обмежена, у дітей є місця для сну. В одній із кімнат проживає син ОСОБА_9 разом із дружиною та новонародженою дитиною.

Зі слів ОСОБА_2 встановлено, що іншого житла у неї немає, житловий будинок, що знаходиться в с. Горонда Мукачівського району Закарпатської області, належить її рідній сестрі.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мають іншого житла на праві власності чи користування, виселення з житлового будинку малолітніх буде суперечити їх законним правам та інтересам.

ІХ. ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

86. Зміст позовних вимог у даній справі зводиться до захисту прав позивача, як власника житлового будинку, від порушень з боку відповідача, яка зареєстрована у цьому будинку і є колишньою дружиною позивача, шляхом виселення відповідача у зв`язку із вчиненням нею перешкод позивачу в користуванні його власністю.

87. Як встановлено судом, шлюб між сторонами тривав з 14 червня 1998 року по 09 листопада 2015 року (день набрання рішення суду від 28 жовтня 2015 року законної сили).

За період шлюбу у сторін народилося 4 дітей.

88. Зі змісту позовної заяви, усних пояснень позивача, відповідача та її представника, копії будинкової книги, виписок з погосподарської книги та довідок селищної ради, копії паспорта відповідача вбачається, що ОСОБА_2 проживає та була зареєстрована у житловому будинку по АДРЕСА_1 у 1999 році, тобто під час шлюбу.

89. У 1999 році головою сім`ї (домогосподарства по АДРЕСА_1 ) була ОСОБА_17 (матір позивача).

90. Після укладення шлюбу між сином власника домогосподарства (позивачем) і відповідачем, остання вважалася членом сім`ї позивача, відповідно з дозволу власника майна вселилась і набула право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Таке право користування житловим приміщенням є по суті є сервітутом.

91. Після розірвання шлюбу за рішенням суду від 28 жовтня 2015 року (набрало законної сили 09 листопада 2015 року) відповідач перестала вважатись членом сім`ї позивача і є колишнім членом сім`ї позивача.

92. 19 липня 2016 року позивач ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 матері ОСОБА_17 став власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

93. 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та відповідні Протоколи до неї.

94. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

95. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

96. Таким чином, Україна визнала дію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування її норм.

97. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч. 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 2).

98. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ч. 1). Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ч. 2).

99. Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

100. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

101. Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

102. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

103. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

104. Права членів сім`ї (в тому числі, колишніх членів сім`ї) власника житла підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

105. Отже, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

106. Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

107. 21 серпня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у постанові (справа № 569/4373/16-ц) зробила висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

108. Як проголошено у ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2).

109. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

110. Припинення сімейних відносин з власником житлового будинку (позивачем) не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням.

111. Отже, у даній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на законних підставах у 1999 році вселилася до будинку по АДРЕСА_1 як член сім`ї сина власника будинку.

Право користування відповідача зазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_17 , як колишній власник зазначеного житлового будинку, надала у 1999 році згоду на реєстрацію відповідача, відповідно надала згоду на вселення та користування цим житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_2 проживає і користується зазначеним житловим будинком безперервно з 1999 року і по даний час, тобто зазначене житлове приміщення є її постійним місцем проживання.

112. Твердження позивача про те, що відповідач з моменту розірвання шлюбу самовільно продовжує користуватись належним йому на праві власності житловим будинком і таким чином чинить йому перешкоди у користуванні власністю, адже поміняні замки, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

113. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні належним на праві власності майном, матеріали справи не містять доказів того, що мали місце звернення позивача у поліцію щодо неправомірних дій відповідача і, як наслідок, поліцією вжито відповідні заходи.

114. Позивач не надав суду доказів (як і відповідач) про те, що відповідач має у власності інше житло, яке знаходиться в с. Горонда Мукачівського району Закарпатської області.

Такі доводи позивача ОСОБА_1 не впливають на висновок суду про те, що за встановлених обставин є підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання і житловий будинок по АДРЕСА_1 є її «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

114. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (п. 86).

115. В силу ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6).

79. За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 липня 2020 року (справа 519/875/14-ц).

115. Сукупність встановлених судом обставин дає суду підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог і виселення відповідача із житлового будинку.

116. Як вже було зазначено, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

117. Позивач у позовній заяві просив суд виселити ОСОБА_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позивач у позовній заяві не просив суд виселити дітей ні повнолітніх, ні неповнолітніх (малолітніх).

118. У даній справі 18 лютого 2019 року Летичівською районною державною адміністрацією Хмельницької області як органом опіки і піклування складено Висновок про недоцільність виселення з житлового будинку малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ст. 177 СК України, ст.ст. Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

В силу того, що зміст позовних вимог ОСОБА_1 не становив виселення малолітніх дітей з житлового будинку, тому суд не надає оцінку правильності Висновку органу опіки і піклування в частині недоцільності виселення з житлового будинку дітей, адже це питання виходить за межі пред`явлених позовних вимог.

Суд надав оцінку лише фактичним даним, які містяться у зазначеному Висновку.

119. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

120. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому сплачений судовий збір не підлягає поверненню і не може бути стягнутий з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 43, 49, 76-83, 89, 128, 141, 247, 258-259, 263-265, 272-273, 351-352, 354-355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Летичівська районна державна адміністрація Хмельницької області як служба у справах дітей, про виселення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Лазаренко А.В.