Справа № 182/3778/20
Провадження № 2/0182/1983/2020
30.11.2020 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя.
Свої вимоги мотивує тим, що 20 грудня 2003 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року, було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За період перебування у шлюбі з відповідачем на спільні кошти 14 травня 2015 року вони придбали домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке за спільною згодою було зареєстровано на ім`я відповідача. У даному домоволодінні під час шлюбу вони мешкали всією сім`єю. З моменту розірвання шлюбу відповідач мешкає та зареєстрований окремо за вказаною вище адресою. Усі правовстановлюючі документи на будинок, а також документи про укладення та розірвання шлюбу відповідач забрав із собою. Відповідач не визнає її право на спірний будинок та відмовляється поділити спільне майно в добровільному порядку. Вона неодноразово пропонувала провести добровільний розподіл вказаного майна, однак, відповідач відмовляється провести розподіл за взаємною згодою. Враховуючи те, що добровільно поділити вищевказане майно відповідач відмовляється, а заходи досудового врегулювання даного спору результатів не дали, вона змушена звернутись з даним позовом до суду для поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно із вимогами ч.6 ст.187 ЦПК України, суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 06 серпня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.27-28).
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.35), своїм правом на подання відзиву не скористався. Крім того, відповідача було повідомлено про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.29).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі.
Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).
Частиною 1 ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно роз`яснень, наданих у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Як встановлено судом, 20 грудня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2017 року, було розірвано (а.с.5). За час спільного життя подружжя придбало за спільні кошти домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу № 214774194 від 02 липня 2020 року, право власності на зазначене майна було зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.8-10).
Таким чином, оскільки сторони в добровільному порядку не можуть домовитися про частки у майні, що є їх спільною сумісною власністю, поділ майна за взаємною згодою не відбувся та майнові права й обов`язки подружжя не були визначені. Враховуючи, що спірна нерухомість була придбана подружжям за час спільного проживання у шлюбі та ведення сумісного господарства, за відсутності шлюбного договору між ними, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, та є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. У зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
За таких обставин, на підставі викладеного та з урахуванням положень ч.1 ст.70 СК України, суд вважає, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу та за спільні кошти, а тому підлягає поділу у відповідності до ст.70 СК України, шляхом визнання за кожним із сторін по справі по 1/2 частині.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 63, 69-71 СК України, ст.ст.4, 12, 13, 141, 206, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно подружжя, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (та складається з: житлового будинку А, загальною площею 54,7 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м; надвірних будівель - літньої кухні-сараю Б, підвалу Бпд, сараю б, вбиральні В, сараю Д, теплиці Е, споруджень 1-4, І) на неприватизованій земельній ділянці.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп., сплачені останньою при подачі позову до суду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал