ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/98/19
Провадження № 22-ц/4820/1434/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №688/98/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року (суддя Босюк В.А., повне судове рішення складено 07 липня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що з серпня 2005 року по грудень 2014 року він та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1 , де разом із ними проживали прийомний син позивача ОСОБА_6 та донька ОСОБА_5 ОСОБА_3 . Позивач вказує, що ними був знесений старий житловий будинок та за спільні кошти його і ОСОБА_5 та спільною працею сторін побудовано новий житловий будинок з надвірними спорудами та значним збільшенням в площі. ОСОБА_1 зазначив, що з 2014 року відносини між ним та ОСОБА_5 почали псуватися і після того, як остання відмовилася повернути позивачу кошти вкладені в будівництво чи придбати інше житло, йому стало відомо, що весь будинок належить ОСОБА_3 , тоді як домовленість була, що сторони оформлять на новостворене житло право спільної власності. Крім того, позивач посилається на те, що ОСОБА_5 , як власниця 34/100 частин будинку, без його відома та згоди подарувала цю частину будинку своїй доньці ОСОБА_3 , якій належить також 66/100 частин будинку, що існував до початку будівництва нового будинку. Вважаючи такі дії ОСОБА_5 незаконними та такими, що порушують право власності позивача на новостворений об`єкт нерухомості, що є об`єктом спільної сумісної власності, а відповідачі не мали права без згоди позивача ним розпоряджатися і оформляти право власності лише на себе, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 без шлюбу з серпня 2005 року по грудень 2014 року; визнати недійсним договір дарування 34/100 частин будинку, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 від 12.12.2011; визнати домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; виділити ОСОБА_1 в натурі 1/3 частину домоволодіння, що відповідає частці позивача у спільній сумісній власності, припинивши право спільної сумісної власності відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України та встановити порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1 з врахуванням виділеної частки домоволодіння в натурі.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2019 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі.

В грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в яких просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року; визнати недійсним договір дарування 34/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідчений 12.12.2011 року приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу за №5188; визнати домоволодіння, що складається з житлового будинку з піноблоків з житлової прибудови, господарської прибудови, мансарди загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м, блочного гаража «В» площею 26 кв.м., хвіртки та воріт з металопрофільного листа площею 4,5 кв.м., блочної огорожі площею 45 кв.м., секційної бетонної огорожі площею 85 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які його спільно побудували, коли проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності, як співзабудовників по Ѕ частці вищевказане домоволодіння кожному.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про виділ в натурі частини майна і встановлення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання недійсним договору дарування та не погоджуючись із 42 абзацом мотивувальної частини цього судового рішення, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі не надали доказів на спростування доводів позову ОСОБА_1 . Також, суд неправомірно відмовив апелянту в задоволенні клопотання про витребування нотаріальної справи щодо посвідчення спірного договору дарування та про виклик і допит, як спеціаліста представника КП «Шепетівське БТІ».

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при вирішенні його вимоги щодо визнання недійсним договору дарування не взяв до уваги обставини, на які він посилався, а саме, що спірний договір є фіктивний, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, адже сторони продовжували проживати у цьому будинку, спільне майно їх знаходилося також у будинку, вимог про виселення апелянта та ОСОБА_6 ОСОБА_3 не заявляла та не вимагала плати за оренду житла і не заперечувала проти продовження будівництва. Також, відповідачами незаконно було знято з реєстрації неповнолітнього ОСОБА_6 та отримано сфальсифікований Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, адже старого будинку уже не було. ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі уклали договір дарування спірного житлового будинку без його відома та дозволу Органу опіки та піклування, оскільки в будинку був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_6 , якого незаконно знято з реєстрації місця проживання.

Також апелянт вказує, що встановивши факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_5 з серпня 2005 року по грудень 2014 року, суд не надав правової оцінки, що у цей період за спільні кошти позивача і ОСОБА_5 було збудовано прибудову «А», житловий будинок «А-1», житлову прибудову «А», мансарду «А», сарай з гаражем «Б», гараж «В» та було частково відокремлено присадибну земельну ділянку огорожею, тоді як ОСОБА_3 участі в будівництві не приймала та кошти не надавала.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_3 незаконно отримала право власності на новозбудований житловий будинок по АДРЕСА_1 , чим позбавила його належної йому частки у новоствореному майні. Зважаючи на викладене, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування та просить в цій частині договір дарування 34/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і посвідчений 12.12.2011 приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О. за реєстровим №5188 визнати недійсним та просить внести зміни в абзац 4 аркуш 7 рішення, виключивши з нього положення, що «…позивач не довів належними та допустимими доказами, що будівництво спірного будинку здійснювалось за спільні його та ОСОБА_5 кошти, не надав доказів про здійснення такого будівництва з дозволу власника землі ОСОБА_3 , укладення з нею договору у порядку, передбаченому статтею 102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво…». В решті рішення суду першої інстанції апелянт просить залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Так, ОСОБА_3 вказує, що оскаржуваний договір дарування посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку, оскільки ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування не був власником чи співвласником подарованої частини будинку, тому його згода на розпоряджання цим майном законодавчо не передбачено. Крім того, позивач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів того, що спірний договором дарування був фіктивним та не мав на меті встановлення правових наслідків, що необхідні для договору дарування. ОСОБА_3 також зазначає, що суд повно з`ясував всі обставини справи щодо умов та наслідків укладення вищезгаданого договору дарування.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечили.

Відповідачка ОСОБА_5 до суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду повідомлена належним чином та надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, встановлюючи факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з період з серпня 2005 року по грудень 2014 року, суд виходив із доведеності позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, відмовляючи в задоволені вимог про визнання домоволодіння, що складається з житлового будинку з піноблоків з житлової прибудови, господарської прибудови, мансарди загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м, блочного гаража «В» площею 26 кв.м., хвіртки та воріт з металопрофільного листа площею 4,5 кв.м., блочної огорожі площею 45 кв.м., секційної бетонної огорожі площею 85 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які його спільно побудували, коли проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та щодо визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності, як співзабудовників по Ѕ частці вищевказане домоволодіння кожному, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що будівництво спірного будинку здійснювалось за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , позивач не надав доказів про здійснення такого будівництва з дозволу власника земельної ділянки ОСОБА_3 , укладення з нею договору у порядку, передбаченому статтею 102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво та враховуючи відсутність дозвільних документів на ім`я позивача чи відповідачів на підтвердження здійснення будівництва спірного будинку відповідно до вимог чинного законодавства.

В цих частинах рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, що підтверджується апелянтом та його представником, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27 жовтня 1998 року ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виділено у власність відповідно 32/100, 34/100 та 34/100 частин будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 17).

Згідно договору дарування частини будинку від 12 грудня 2011 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла в дар 34/100 частин будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 32,5 кв.м. (т.1 а.с.15).

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування, суд виходив із того, що позивач на момент укладення спірного договору дарування не був власником чи співвласником подарованої частини будинку, а тому його згода на розпорядження цим майном законодавством не передбачена.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу вимог частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1 статті 717 ЦК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду узгоджуються із матеріалами справи.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у визнанні недійсним договору дарування від 12 грудня 2011 року, адже позивач зазначав, що цей договір є фіктивним, оскільки вчинений без наміру вчинення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є безпідставними.

Так, як вбачається із доводів позовної заяви ОСОБА_1 від 10.01.2019 (т. 1 а.с. 3-8), із доводів заяви про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с.9-12) та письмових пояснень від 30.06.2020 (т.2 а.с. 92-98) останній зазначав, що спірний договір дарування є недійсним, так як на час його укладення старий будинок, частина якого була предметом оспорюваного договору, не існував фізично, а був побудований позивачем та ОСОБА_5 за спільні кошти як подружжя та спільною працею новий будинок. А тому ОСОБА_5 не мала права самостійно розпоряджатися цим об`єктом спільної власності сторін і тому спірний договір є фіктивним.

Так, відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 в п. 7 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно положень частин 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. І саме на позивача покладається обов`язок довести відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Встановлено, що ОСОБА_9 12.12.2011 подарувала ОСОБА_10 34/100 частини будинку АДРЕСА_2 і 12.12.2011 в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна внесено запис про приватну спільну часткову власність ОСОБА_7 на 68/100 частин зазначеного будинку на підставі договору дарування від 12.12.2011 та рішення Шепетівського міського суду від 27.10.1998 (т.1 а.с.14,15,17).

Рішенням сесії Шепетівської міської ради №19 від 09.02.2012 надано ОСОБА_11 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 800 кв.м. для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 із земель житлової та громадської забудови за рахунок земель державної власності. (т. 1 а.с. 195).

Рішенням сесії Шепетівської міської ради №26 від 26.07.2012 ОСОБА_11 передано у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 800 кв.м. і 05.11.2012 ОСОБА_11 отримала Державний акт про право власності на цю ж земельну ділянку (т. 1 а.с. 201 -202).

Оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України зазначені докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, адже зазначені обставини свідчать про наявність у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на час укладення договору дарування намірів створити юридичні наслідки, а саме ОСОБА_7 набути у власність нерухоме майно.

Разом з тим, посилання апелянта на те, що предмету договору дарування на час укладення спірного договору 12.12.2011 не існувало, а станом на 2010 рік уже був побудований за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 новий житловий будинок в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України є недоведеним, адже висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15.09.2019 року №08/19-26 підтверджено факт не існування житлового будинку з прибудовою та верандою загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. 1938 року побудови, дерев`яного сараю «Б» площею 16 кв.м. 1982 року побудови, штахетної площею 81 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 станом на дату проведення експертизи (т. 1 а.с. 118-181).

Також, інформацією КП «Шепетівське БТІ» від 02.03.2017 за №120 підтверджується саме станом на 01.01.2017 наявність домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з піноблоків житлового будинку з житловою та службовою прибудовою і мансардою, загальною площею 119,3 кв.м., житловою 60,4 кв.м., сарая за гаражем «Б» - 26 кв.м., однієї хвіртки і воріт площею 4,5 кв.м. з метало профільного листа, огорожі блочної 4,5 кв.м., секційної бетонної 85 кв.м., із азбоцементних листів 47,4 кв.м. і вартість домоволодіння становить 353781 грн. (т. 1 а.с. 24).

Експлікація приміщень до плану житлового будинку садибного типу, що є додатком до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 01.08.2005, який виготовлений за замовленням ОСОБА_1 підтверджує факт наявності житлового будинку загальною площею 60,4 кв., житловою 43,5 кв.м. (т. 1 а.с. 203-206), а експлікація приміщень до плану житлового будинку садибного типу, що є додатком до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 01.01.2017, який виготовлений за замовленням ОСОБА_1 підтверджує факт наявності житлового будинку загальною площею 119,3 кв., житловою 95,6 кв.м. (т. 1 а.с. 203-206).

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, рішенням виконкому Шепетівської міської ради від 19.10.2006 року за №261 надано дозвіл ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на проведення внутрішнього перепланування житлового будинку з добудовою нежилих приміщень розміром 4,5х3,0 м з західного боку та жилих приміщень розміром 3,9х9,0 м з східного боку житлового будинку по АДРЕСА_2 (т. 2 а.с.30).

І відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.12.2017 року в розділі «Відомості про об`єкт нерухомого майна» зазначено, що загальна площа домоволодіння по АДРЕСА_2 складає 95,6 кв.м., житлова 60,4 кв.м. (т. 1 а.с. 14).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, відмовляючи у визнанні недійсним З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, відмовляючи у визнанні недійсним оспорюваного договору, прийшов до вірного висновку про те, що позивачем також не доведено факт порушення його прав при відчужені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 34/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 . договору, прийшов до вірного висновку про те, що позивачем також не доведено факт порушення його прав при відчужені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 34/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Разом з тим, враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про не надання оцінки судом першої інстанції тим обставинам справи, що у 2007 році було збудовано прибудову «А», у 2008 році житловий будинок «А-1», у 2009 році житлову прибудову «А», у 2010 році мансарду «А», у 2012 році сарай з гаражем «Б» та гараж «В» та частково встановлено огорожу блочною площею 45 кв.м. і секційною бетонною площею 85 кв.м. є безпідставними, адже оцінивши надані позивачем докази, суд прийшов до висновку про недоведеність саме цих обставин.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що у витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 08.12.2011, що видане Шепетівським БТІ внесені неправдиві дані відносно загальної та житлової площ будинку є голослівними, адже відповідно до цього ж документу вбачається, що загальна та житлова площі змінилися на підставі рішення виконкому Шепетівської міської ради №261 від 19.10.2006 року (а.с. 91 інвентарної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1 ). А в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта на те, суд першої інстанції на сьомому аркуші, абзац 4 невірно вказав, що «позивач не довів належними та допустимими доказами, що будівництво спірного будинку здійснювалось за спільні його та ОСОБА_5 кошти, не надав доказів про здійснення такого будівництва з дозволу власника землі ОСОБА_3 , укладення з нею договору у порядку, передбаченому статтею 102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво…» є такими, що не заслуговують на увагу, адже встановлено, що позивач не оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог у визнанні домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в частині відмови у визнанні за ним та ОСОБА_5 право власності по Ѕ частці на зазначене нерухоме майно.

Саме межі оскаржуваного рішення неодноразово уточнювалися у позивача та його апелянта, а суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Також, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції відмовив позивачу у виділенні частки домоволодіння АДРЕСА_1 в натурі та у встановленні порядку користування земельною ділянкою з врахуванням виділеної частки домоволодіння в натурі є помилковими, адже ухвалою Шепетівського міськрайонного суду від 03.06.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в частині позовних вимог про виділ в натурі частини майна і встановлення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду (т. 2 а.с.78).

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права в частині відмови у задоволені клопотань позивача про витребування нотаріальної справи та виклик до суду для допиту в якості спеціаліста представника КП «Шепетівське БТІ» є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суд вирішив зазначені клопотання у відповідності із вимогами ст. 222 ЦПК України. І ці доводи зводяться до формальної незгоди апелянта із вирішенням клопотання судом.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай