П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/14930/19

Номер провадження 22-ц/824/10710/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В. П., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява обґрунтована тим, що 07 червня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб від якого вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач зазначає, що причиною розлучення став егоїстичний спосіб життя ОСОБА_2 , яка не займалася дітьми та нехтувала інтересами сім`ї.

Так, після чергової сварки між сторонами, яка відбулася у травні 2018 року, діти залишилися проживати з позивачем, проте пізніше, на думку позивача, відповідач шляхом психологічного насилля та тиску примусила доньку залишити звичне місце проживання та проживати з відповідачем.

Позивач зазначає, що протягом останніх років ОСОБА_2 участі у забезпеченні сина не приймає натомість їх син перебуває на повному утриманню відповідача.

На думку позивача, відповідач втратила будь-які материнські почуття до сина та не лише перестала цікавитися його життям, опікуватися ним, а й відповідати на дзвінки сина.

Станом на день подання позовної заяви, син проживає з позивачем, а донька - з відповідачем. Так, позивач виконував свої батьківські обов`язки, що підтверджується, зокрема, наявними в матеріалах справи фотознімками.

Позивач зазначає, що одним з проявів негативного відношення відповідача до сина була її відмова зробити довіреність для виїзду за кордон на спортивні заходи. Крім того, з наявних в матеріалах справи листувань вбачається, що відповідач неодноразово принизливо висловлювалась про дітей у зв`язку з чим, останній вважає, що відповідач знаходиться в стані постійної агресії та ненависті до оточуючих та що в неї відсутні якості, які б дозволили їй повноцінно виховувати дитину. Така поведінка відповідача може нанести глибокі психічні травми та скалічити психіку дітей.

Так, на думку позивача, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року (т. І а.с. 225-230) позов ОСОБА_3 , задоволено, позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 20 липня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, не є органом опіки та піклування в розумінні профільних норм законів та постанов уряду, а відтак, не є належною третьою особою у даній справі. Таким чином, процесуальні дії та рішення ухвалені та вчинені за участю такої особи є незаконними та не створюють відповідних правових наслідків.

Скаржник зазначає, що в основу оскаржуваного рішення судом покладено, зокрема, висновок Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103/11239/41/3 від 18 грудня 2019 року, який на думку останньої, є недостатньо обґрунтованим, недопустимим та недостовірним доказом по справі. Крім того, вказаний висновок було складено з порушенням норм ч. 5 ст. 19 СК України.

На думку скаржника, в основу оскаржуваного рішення також покладено висновок експерта ТОВ «Експертно-дослідна служба України» від 10 жовтня 2019 року № 430/10/19 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи, який є недопустимим доказом у справі, зокрема, тому, що в матеріалах справи відсутній оригінал вказаного висновку, а міститься лише його копія, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

На думку скаржника, копії банківських квитанцій, заяви про погодження графіку відпочинку з дітьми, характеристики БУ «Укрбургаз» на ОСОБА_3 , акту про підтвердження місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також були покладені в основу оскаржуваного рішення, не є належними доказами у даній справі, оскільки вони не стосуються ОСОБА_2 та не містять інформації щодо предмету доказування у даній справі.

Скаржник зазначає, що на обґрунтування позовних вимог позивачем були надані копії документів, разом з тим, оригінали таких документів судом не досліджувались, що свідчить, зокрема, про порушення норм процесуального права.

На думку скаржника, покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не містять даних на підставі яких можливо встановити факт умисного ухилення нею від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. Крім того, вказані свідки є батьками позивача, а тому наявні підстави вважати, що останні є зацікавленими особами у розгляді даної справи, а від так, наданні ними свідчення не можуть вважатися об`єктивними та неупередженими.

Скаржник зазначає, що під час розгляду даної справи в якості свідка було допитано неповнолітнього ОСОБА_4 , відносно якого вирішувалось питання щодо позбавлення батьківських прав одного з батьків, покази якого, на її думку, у більшій мірі спростовують обставини навмисного ухилення відповідача від виконання її батьківських обов`язків щодо сина. Так, вказаний допит проводився судом у присутності його батьків, які є заінтересованими особами у розгляді даної справи. Разом з тим, законодавством не передбачена така процесуальна дія як допит дитини у даній категорії справ, остання ж в свою чергу може бути лише вислухана судом, а не допитана в якості свідка.

Таким чином, на думку скаржника, суд першої інстанції в порушення норм міжнародного та національного права та стандартів судочинства щодо дитини, не забезпечив: право неповнолітньої дитини бути вислуханою, зокрема, у відсутність батьків; право отримати в належний спосіб інформацію, яка стосується даної справи; право бути проінформованим про наслідки ухваленого судового рішення.

Скаржник зазначає, що предметом доказування у даній справі є обставини ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина, разом з тим, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не зазначено: де, коли, у який проміжок часу та у який спосіб відповідач ухилялася чи ухиляється від обов`язку по вихованню сина та якими доказами це підтверджується; чи є дії або бездіяльність відповідача умисними та якими доказами це підтверджується; про обставини свідомого нехтування відповідачем обов`язками по вихованню сина та про обставини того, що поведінку відповідача неможливо замінити в інший спосіб ніж застосування такого заходу як позбавлення батьківських прав.

Скаржник посилається на те, що неповнолітній ОСОБА_4 виявив бажання проживати з батьком. Приймаючи вказане рішення ОСОБА_4 повинен був усвідомлювати, що воно призведе до зміни форми його виховання матір`ю у зв`язку з наявністю конфлікту між нею та позивачем. Таким чином, зміна форми у вихованні дитини скаржником, на думку останньої, не є проявом її умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому не є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Скаржник зазначає, що розлучення батьків та дитини можливе лише за умови, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини, разом з тим, оскаржуване рішення не містить інформації про те, яким чином позбавлення батьківських прав одного з батьків відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , забезпечить його інтереси та захистить його права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

21 жовтня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від позивача з відповідними підтвердженнями про направлення його всім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з вимогами апеляційної скарги, вважає її надуманою та безпідставною, а оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Позивач зазначає, що після припинення сімейних стосунків, відповідач почала проживати окремо від нього та сина. Протягом двох років, відповідач не виявляла турботи та піклування щодо сина, не вчиняла жодних дій спрямованих на участь у його вихованні, не приймала участі в житті, навчанні, розвиткові дитини. Крім того, відповідач самоусунулась від повсякденних турбот про дитину, його здоров`я, духовний розвиток, відпочинок та усунулась від спілкування з ним.

На думку позивача, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, у своїх поясненнях відповідач особисто підтвердила невиконання нею батьківських обов`язків протягом двох років.

Позивач посилається на наявність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, зумовлені, зокрема, неприязливим ставленням відповідача ОСОБА_2 до її колишнього чоловіка, що в сукупності супроводжується ігноруванням материнського обов`язку по відношенню до сина ОСОБА_4 , проявом байдужості до його життя, самоусуненням від виховання.

Позивач посилається на те, що в суді першої інстанції відповідач пояснила, що дійсно не брала участі в організації щоденного побуту, харчування, догляду за сином, оскільки вважає, що це є обов`язком та відповідальністю батька, з яким син залишився проживати. Відповідач також пояснила, що не має змоги відпочивати разом з сином чи організовувати йому відпочинок, оскільки її доходи як вчителя дуже низькі.

Позивач зазначає, що згідно пояснень сина ОСОБА_4 та свідків, ставлення відповідача до сина має характер ворожості, агресивності, що має негативний вплив на психіку сина та свідомо шкодить його розвитку та здоров`ю. Крім того, відповідач неодноразово направляла сину повідомлення образливого та болісного змісту.

Позивач посилається на наявність висновків комісійної судової психологічної експертизи, за результатами якої встановлено, що індивідуально-психологічні особливості матері - ОСОБА_2 , особливості її виховної поведінки мають негативний вплив на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя ОСОБА_4 .

На думку позивача, поведінка відповідача носить травматичний та негативний вплив на дитину, псує йому психіку, завдає моральних страждань.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 та її представник - адвокат Незвіський Д. Я. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Ларичев В. В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення судової повістки на електронну адресу скаржника у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що доводи сторін та наявні в матеріалах справи докази є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т. І а.с. 29).

09 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , розірвано (т. І а.с. 28).

У матеріалах справи наявні фотознімки (т. І а.с. 31-35) та листування між сторонами (т. І а.с. 36-41).

У висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 18 грудня 2019 року, зокрема, зазначено, що враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини (т. І а.с. 66-67).

З висновку експертів № 430/10/19 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи складеного 10 жовтня 2019 року, зокрема, вбачається, що індивідуально-психологічні особливості матері - ОСОБА_2 , особливості її виховної поведінки мають негативний вплив на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя ОСОБА_4 . Для забезпечення найліпших інтересів дітей ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), з психологічної точки зору, експертами рекомендовано: 1) встановлення постійного місця проживання обох дітей з батьком; 2) зустрічі з матір`ю відповідно до бажання дітей; 3) бажано проведення психологічного обстеження матері та можливої наступної корекції батьківського ставлення за допомогою консультацій сімейного психолога; 4) обов`язкове консультування дітей із психологом (для подолання надмірної тривожності у ОСОБА_4 ; колекційної роботи на предмет збереження особистих меж, відсторонення від конфлікту батьків із ОСОБА_5 ) (т. І а.с. 96-117).

З рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року вбачається, що «Як встановлено у суді та підтверджується матеріалами справи, поясненнями учасників справи, між сторонами склалися спірні правовідносини щодо спілкування повно рідних брата та сестри, у зв`язку з чим виникла необхідність у встановленні способів їх спілкування. Такі спірні правовідносини зумовлені, зокрема, неприязним ставленням відповідача ОСОБА_2 до її колишнього чоловіка, що в сукупності супроводжується ігноруванням материнського обов`язку по відношенню до сина ОСОБА_4 , проявом байдужості до його життя, самоусуненням від виховання.» (т. ІІ а.с. 74-81).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інш.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови свідомого нехтування батьками своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Так, в матеріалах справи наявна телефонна переписка ОСОБА_2 зі ОСОБА_3 з якої вбачається, що ОСОБА_2 зневажливо ставиться до сина ОСОБА_4 , що, зокрема, підтверджується наявними у вищевказаній переписці образливими висловлюваннями про сина. Крім того, у вказаній переписці наявні повідомлення за вересень 2018 рік в яких ОСОБА_2 зазначає, що вона: «готова не общаться с обойми дитьми», «Никита пусть забудет про маму» а у повідомленні за березень 2019 рік вона зазначає, що «я не буду общаться с сыном». У судовому засіданні у суді апеляційної інстанції скаржник підтвердила, що вказані повідомлення були написані саме нею. Вказані висловлювання, а також образливі слова які також містяться у повідомленнях, свідчать про агресивне ставлення відповідача до сина, що має негативний вплив на психіку дитини. Такі обставини не можуть бути залишені судом апеляційної інстанції без уваги оскільки вони, зокрема, виражають ставлення матері до сина.

З висновку експертів № 430/10/19 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи складеного 10 жовтня 2019 року, зокрема, вбачається, що індивідуально-психологічні особливості матері - ОСОБА_2 , особливості її виховної поведінки мають негативний вплив на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя ОСОБА_4 .

З висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 18 грудня 2019 року, зокрема, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 23 червня 2020 року, ОСОБА_10 було допитано в якості свідка. Так, з пояснень ОСОБА_4 вбачається, що після розлучення батьків, його стосунки з мамою різко погіршились та вони припинили спілкуватися. З грудня 2018 року ОСОБА_2 не телефонувала та не цікавилась життям сина. Крім того, з пояснень ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 не надавала йому дозвіл на виїзд за кордон. На запитання суду першої інстанції: «Чи ініціювала мати спільний відпочинок чи зустрічі?» ОСОБА_4 відповів: «Одного разу лише пропонувала поїхати кудись, інші зустрічі були запропоновані з мого боку також батько мене просив зустрічатися з мамою».

В суді апеляційної інстанції колегією суддів порушувалось питання щодо доцільності виклику в судове засідання ОСОБА_4 для надання пояснень щодо стосунків які склалися між ним та ОСОБА_2 , зокрема, для з`ясування його думки з приводу піклування про нього та його виховання мамою. Сторони не заперечували проти заслуховування ОСОБА_4 , проте з наданих ними пояснень вбачається, що заслуховувати пояснення ОСОБА_4 в даному випадку не буде вважатися доцільним, оскільки його пояснення будуть подібні з поясненнями наданими в суді першої інстанції.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 піклується про сина та цікавиться його життям та здоров`ям. З наданих пояснень скаржником в суді апеляційної інстанції вбачається, що вона не надає матеріальну допомогу на утримання сина, не виїздить з сином на відпочинок, та не проводить з ним дозвілля.

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції скаржник зазначила, що вона хоче спілкуватися з сином, проте на запитання колегії суддів стосовно того, що саме скаржник робить для того щоб спілкуватись з ним, скаржник відповісти не змогла. Крім того, з матеріалів справи та з пояснень скаржника вбачається, що остання, як і ОСОБА_4 , проживає в місті Київ, а відтак, остання мала об`єктивну можливість для зустрічей з сином.

Вказане свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що згідно ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року у справі № 755/14929/19 встановлено, зокрема, неприязне ставлення відповідача ОСОБА_2 до її колишнього чоловіка, що в сукупності супроводжується ігноруванням материнського обов`язку по відношенню до сина ОСОБА_4 , проявом байдужості до його життя, самоусуненням від виховання. Вказане рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, беручи до уваги пояснення сторін та їх представників, а також дослідивши пояснення надані ОСОБА_4 в суді першої інстанції, колегія судді прийшла до висновку, що суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права, дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було взято до уваги докази, які не містять відомостей про предмет доказування та не було досліджено оригіналів доказів, копії яких наявні в матеріалах справи, що на її думку є порушенням норм ЦПК України, оскільки, як вбачається з приписів ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що сторонами або судом ставились під сумнів докази, наявні в матеріалах справи.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не забезпечив право неповнолітньої дитини бути вислуханою, зокрема, у відсутність батьків, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки під час перегляду оскаржуваного рішення колегіє суддів було порушено питання щодо доцільності виклику в судове засідання для заслуховування неповнолітнього ОСОБА_4 , проте з наданих сторонами пояснень вбачається, що на даний час, виклик ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції для надання пояснень є не доцільним, оскільки надані ним пояснення не будуть відрізнятися від пояснень наданих ним в суді першої інстанції.

Посилання скаржника на те, що копії банківських квитанцій, заяви про погодження графіку відпочинку з дітьми, характеристики БУ «Укрбургаз» на ОСОБА_3 , акту про підтвердження місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є належними доказами у даній справі, не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки вказані докази не були безумовною підставою для задоволення позовних вимог, а лише були прийняті судом першої інстанції до уваги, задля можливості повного та всебічного розгляду справи по суті.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не є органом опіки та піклування, а відтак, не є належною третьою особою у даній справі, у зв`язку з чим, дії та рішення ухвалені та вчинені за її участі є незаконними та не створюють відповідних правових наслідків, оскільки, чинним законодавством України не передбачено, що до участі у розгляді даної категорії справ в якості третьої особи обов`язково повинно бути залучено саме орган опіки та піклування. Крім того, в матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 18 грудня 2019 року, в якому викладено позицію органу опіки та піклування з приводу позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Посилання скаржника на те, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками позивача, у зв`язку з чим, не можуть вважатись об`єктивними та неупередженими, крім того, надані ними свідчення не містять даних на підставі яких можливо встановити факт умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки вказані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і за відмову від дачі показів без поважних причин та приведено їх до присяги, а оцінку таким показам було надано судом за своїм внутрішнім переконанням (ст. 89 ЦПК України).

Колегія суддів ставиться критично до посилання представника скаржника (в судовому засіданні) на те, що судом першої інстанції не було надано сторонам можливості врегулювати спір за участю судді, оскільки, таке врегулювання спору проводиться за згодою сторін (ч. 1 ст. 201) яка, як вбачається з матеріалів справи та з пояснень представника позивача, сторонами досягнута не була.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів роз`яснює сторонам, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ст. 169 СК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова