СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21372/19

пр. № 2/759/1897/20

16 листопада 2020 року Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Грень О.О.

позивача ОСОБА_1

представників відповідача Павленка О.В. , Божкової Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державного концерну «Укроборонпром» (04119, м. Київ, вул.Дегтярівська, 36) про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці та компенсації заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з ДК «Укроборонпром» 35 150, 40 грн. компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці; стягнути з відповідача середній заробіток з 16.08.2016р. по день фактичного розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював в ДК «Укроборонпром» з 18.04.2012р. 15.08.2016р був звільнений за угодою сторін. За даний час він працював на посадах провідного юристконсульта та завідувача сектору. Відповідно до п.2 ч.1 ст.8 ЗУ «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем -тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Аналогічна норма була відображена у п.5.8 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДК «Укроборонпром» було визначено списки посад, до яких застосовувався ненормований робочий день. Посади, які обіймав позивач входили до даного списку. Позивач пропрацював у ДК «Укроборонпром» з 18.04.2012 по 15.08.2016, тобто 4 роки та 123 дні. Таким чином, він мав право на отримання 4,34х7=30 днів додаткової відпустки за особливий характер праці. Таким чином, працюючи в ДК «Укроборонпром» позивач мав право на щорічну додаткову відпустку за особливий харктер праці. При звільненні працівника, йому мали виплатити грошову компенсацію, за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий харктер праці. Як випливає з довідки ДК «Укроборонпром» від 16.10.2019 № 768 компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці виплачена не була. Зі змісту довідки ДК «Укроборонпром» від 09.03.2017 № 058 середньоденна заробітна плата за вказаний період складала (27 600,00+37 926,32+24 446,87+21 591,92 +18 200,00+16 694,74)х2/250=1 171,68 грн/день. Отже в день звільнення позивач мав отримати компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці у розмірі 1 171,68х30=35 150,40 грн. Крім того, станом на дату подання позову, 12.11.2019 затримка розрахунку складає 3 роки 120 днів. Отже, середній заробіток на дату подання позову за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає (120+365х3)х1650,15=2 004 932,25 грн. Таким чином, середній заробіток на дату подання позову за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 2 004 932,25 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 25.11.2020р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову. Представник ДК «Укроборонпром» надала відзив в якому зазначила, що 18.04.2012 між адміністрацією та трудовим колективом Концерну був укладений колективний договір на 2012-2015 роки, що затверджений протоколом № 1 загальних зборів трудового колективу концерну. 24.05.2012 позивач був ознайомлений з умовами Колективного договору, що підтверджується його особистим підписом на листі ознайомлення. 12.06.2016 наказом Концерну № 131-ОС позивача було звільнено з роботи з 15.08.2016, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Між працівниками та адімінстрацією Концерну в Колективному договорі було погоджено наступний порядок отримання щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці: право на отримання щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці мають працівники Концерну, що перелічені у додатку № 1 «Список професій і посад ДК «Укроборонпром». Додаткова відпустка за особливий характер праці надається не автоматично, а за письмовою заявою працівника. Додатком № 1 до колективного договору посади позивача, які він обімав в концерні, віднесені до списку професій і посад, для яких застосувається ненормований робочий день. Конкретна тривалість відпустки, яка надається працівнику за роботу в умовах ненормованого робочого дня, п. 5.8 Колективного договору не визначена, а встановлено до 7 днів. Отже як компенсацію, працівник може отримати лише додаткову відпустку тривалістю від 1 до 7 днів, у випадку його залучення роботодавцем понад тривалість робочого дня. За змістом Колективного договору, конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки визначається адімінстрацією концерну у межах максимальної передбаченої законом 7-денної додаткової відпустки на підставі письмової заяви працівника. Твердження позивача, що ним не використано додаткову відпустку за особливий характер праці, яка на момент звільнення мала становити саме 30 днів є безпідставним та не підтвердженим жодним доказом, оскільки позивач за час роботи в концерні із заявою про надання йому такої відпустки не звертався; прийняття рішення щодо надання такої відпустки та її тривалості належить виключно до компетенції керівництва концерну, отже позивачу така відпустка могла бути надана і тривалістю 1 робочий день на рік, в не 7, як вважає позивач. Отже розрахунок позивача, який виходив з того, що йому належить компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку саме за 30 днів, здійснений невірно.

Вимога про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку не може бути віднесена до спорів про стягнення належної працівникові заробітної плати, на які відповідно до частини другої статті 233 КЗпПУ не поширюються строки позовної давності. Таким чином, вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку можуть бути заявлені працівником у межах загального строку для вирішення трудового спору, передбаченого статтею 233 КЗпПУ, а саме у тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Представник відповідача, вважає, що позивачу з дня його звільнення з роботи в концерні - 15.08.2016 було достеменно відомо про факт виплати концерном належних позивачу коштів та структуру таких виплат, в яких відсутня компенсація за щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці. Однак, позивач з дати звільнення по день звернення до суду чомусь не вживав жодних дій щодо захисту своїх, як стверджується у позові позивача, порушених прав. Свідоме незвернення позивача до суду понад 4 роки після звільнення свідчить, що справжньою метою позивача є безпідставне збагачення за рахунок державних коштів.

Позивачем надано відповідь на відзив в якому зазначив, що в п.2.1 відзиву відповідач заявляє, що позивачем неправильно визначено тривалість відпустки, яка підлягає компенсації, зокрема через те, що позивач не звертався із заявою про надання такої відпустки, а відповідач не визначав тривалість такої відпустки. Даний аргумент є взаємовиключним, оскільки якби позивач звернувся та отримав додаткову відпустку, то він не мав би права звертатися про її компенсацію.Відповідач не надав жодного контррозрахунку тривалості відпустки, або суми компенсації, яка підлягає виплаті відповідачу. Зазначає, що законодавством не передбачено написання будь-якої заяви про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку. Оскільки відпустка за особливий характер праці відноситься до щорічних відпусток, то вона підлягає обов`язковій компенсації за весь відпрацьований час. Відповідач був зобов`язаний виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку не залежно від наявності заяв на отримання таких відпусток та/чи компенсацій за такі відпустки. Вказує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.

Представник відповідача подав заперечення в яких зазначив, що оплата додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці не відноситься ані до гарантійних, ані до компенсаційних витрат, а отже не включається в структуру заробітної плати. Оскільки компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку за особливий характер праці не входить до складу заробітної плати, на правовідносини із стягнення такої компенсації не поширюються приписи ч. 2 ст.233 КЗпП України. Враховуючи те, що заявлені у позовній заяві вимоги були подані за межами тримісячного строку і жодного обгрунтування поважності причини пропуску цього строку позивач суду не надав, взагалі позовні вимоги підлягають відхиленнню з підстави пропуску позивачем строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Наказом № 198-ОС від 18.04.2012р. ОСОБА_1 призначено з 18.04.2012р. на посаду провідного юрисконсульта відділу договірно-правової роботи управління правового забезпечення юридичного департаменту/а.с.73/.

Відповідно до наказу від 13.06.2014р. № 189-ОС позивача переведено 16.06.2014р. працівників юридичного департаменту на посаду завідувача сектору взаємодії із правоохоронними та контролюючими органами управління претензійно- позовної роботи/а.с.44/.

12.08.2016р. ОСОБА_1 відповідно до наказу № 131-ОС звільнено та виплачено грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 36 календарних днів, в тому числі п`ять календарних днів за робочий період з 18.04.2014р. по 17.04.2015р., 24 календарних дні за робочий період з 18.04.2015р. по 17.04.2016р. та сім календарних днів за робочий період з 18.04.2016р. по 15.08.2016р./а.с.58/. Судом встановлено, що між адміністрацією та трудовим колективом ДК «Укроборонпром» було укладено колективний договір на 2012-2015р. який було схвалено загальними зборами трудового колективу ДК «Укроборонпром» 13.04.2012р. протоколом № 1/а.с.45-56/.

Відповідно до п.5.2 колективного договору список професій і посад концерну для яких застосовується ненормований робочий день визначається у додатку 1 до цього договору.

Судом встановлено, що посада позивача відносилась до посад для яких застосовується ненормований робочий день./а.с.56/.

Відповідно до п.5.8 колективного договору адміністрація надає за письмовою заявою працівника додаткову оплачувану відпустку, зокрема тривалістю до 7 календарних дні працівникам Концерну з ненормованим робочим днем, керуючись ст. 8 ЗУ «Про відпустки».

Тобто додаткова оплачувана відпустка передбачена за заявою працівника до 7 днів.

24.05.2012р. ОСОБА_1 був ознайомлений із вказаним колективним договором/а.с.57/.

Відповідно до ст.. 4 ЗУ «Про відпустки» становлюються такі види відпусток:1) щорічні відпустки:основна відпустка (стаття 6 цього Закону);додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); соціальні відпустки:відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до п.2ч.1 ст.8 ЗУ «Про відпустки » щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Листом Міністерства Соціальної політики України віл 14.06.2017р. № 1116/0/102 -17-284 ОСОБА_1 повідомлено , що щорічна додаткова відпустка за ненормований робочий день надається пропорційного часу, відпрацьованому на роботі, посаді, що дають право на цю відпустку.

В судовому засіданні не можливо встановити ненормований день позивача в період його роботи на посаді.

Статтею ст. 83 КзпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Тобто аналізуючи вказані норми закону,можливо зробити висновок,що компенсації при звільненні підлягають щорічні відпустки та додаткова відпустка на дітей.

Відповідно до довідки заступника директора департаменту -начальника відділу кадрового менеджменту Департаменту управління персоналом Волкова О.за період роботи в ДК «Укроборонпром» ОСОБА_1 із заявами про надання йому додаткової відпустки за особливий характер праці не звертався/а.с.59/.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, при звільненні 15.08.2016р. з ОСОБА_1 було проведено всі розрахунки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що з позивачем було проведено всі розрахунку при звільненні, а компенсації підлягають всі не використані ним дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Також, оскільки позовні вимоги про компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці є похідними від позовних вимог про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 цього Кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При вирішенні даного питання потрібно врахувати позицію Верховного Суду України, яка відображена в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно якої, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Як вбачається із заяви позивача до суду з даним позовом звернувся 15.11.2019, тоді як наказ № 131-ОС про звільнення видано 12.08.2016 року, однак позивач понад 3-х роки не вживав заходів щодо подання даного позову, що свідчить про порушення ним строку встановленого ст. 233 КЗпП України на звернення до суду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи немає.

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Пропуск строку звернення до суду за захистом порушених, на думку позивача, його трудових прав, є ще однією підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 38, 47, 83,233 КЗпП України, ЗУ «Про відпустки» ст.ст. 12, 76, 81, 259, 263-265, 268, 351, 354 ЦПК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці та компенсації заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Петренко