ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6284/20 Справа № 2-7734/11 Суддя у 1-й інстанції - Циганков В.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Дніпровська міська рада, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, мотивуючи його тим, що 20 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір про надання послуг №26, за умовами якого він прийняв на себе зобов`язання провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 зобов`язався сплатити йому за послуги винагороду у розмірі 5 000 грн.

Вказував, що на виконання вимог договору №26 між ним ОСОБА_2 (кредитор), ОСОБА_7 (поручитель) та ОСОБА_4 (боржник) був укладений договір поруки №26/01 від 20 вересня 2011 року.

Зазначав, що зобов`язання за договором щодо сплати грошових коштів у розмірі 5 000 грн. не виконано, чим порушено умови укладеного договору.

Посилаючись на те, що в зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язань щодо сплати грошових коштів, він звернувся до нього та до поручителя з вимогою солідарно сплатити борг, яка була залишена без задоволення, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь 5 000 грн. та судові витрати.

26 грудня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності, в якому підтвердив факт укладення договорів №26 та №26/01, втім зазначав про порушення ОСОБА_8 встановлених договором №26 термінів виконання своїх зобов`язань та відсутності його повідомлення про неможливість проведення державної реєстрації права власності на будівлі та споруди на підставі наявних документів.

Вказував, що 09 січня 2009 року він придбав за договором купівлі-продажу будівель та споруд нерухоме майно по АДРЕСА_1 , яке складається з: Ж-1 топливно-роздаточна колонка літ.Х-2, х, комплекс автомийки, сходи, загальною площею 444,4 кв.м, нежитлова будівля літ.Ц-2, загальною площею 147,6 кв.м, кіоск (тимч.) літ.У, навіси літ.Ф,Ч, споруди №1-4, 11, очисні споруди №7-9.

Зазначав, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21811844 від 09 лютого 2009 року вказане нерухоме майно було зареєстровано за ним та після реєстрації права власності він власними силами та за власний рахунок здійснив самовільне будівництво прибудови літ.Х1-1; ганків літ.х1-х6,ц; нежитлової будівлі літ.Щ; автогазозаправного пункту - стаціонарного літ.Ш-1, Ш1-1; №15 газозаправного модуля з колонкою.

Посилаючись на те, що технічними висновками встановлено факт експлуатації будівель та споруд за функціональним призначенням, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на будівлі та споруди: комплекс автомийки літ.Х-2, прибудови літ.Х1-1, загальною площею 474,9 кв.м; сходи літ.х, ганки літ.х1 - х6; нежитлова будівля Ц-2, площею 145,8 кв.м, ганок літ.ц; навіси літ.Ч,Ф; автогазозаправочний пункт - стаціонарний літ.Ш-1, прибудова літ.Ш1-1, загальною площею 253,3 кв.м; нежитлова будівля літ.Щ; огорожа №1-4, очисні споруди №7-9, газозаправний модуль з колонкою №15 по АДРЕСА_1 без прийняття в експлуатацію нерухомого майна; визнати його таким, що правомірно набув право власності на вказані будівлі та споруди; визнати його право власності на вказані будівлі та споруди таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без прийняття в експлуатацію нерухомого майна.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на будівлі та споруди: комплекс автомийки літ.Х-2, прибудови літ.Х1-1, загальною площею 474,9 кв.м; сходи літ.х, ганки літ.х1-х6; нежитлова будівля Ц-2, площею 145,8 кв.м, ганок літ.ц; навіси літ.Ч,Ф; автогазозаправочний пункт - стаціонарний літ.Ш-1, прибудова літ.Ш1-1, загальною площею 253,3 кв.м; нежитлова будівля літ.Щ; огорожа №1-4, очисні споруди №7-9, газозаправний модуль з колонкою №15 по АДРЕСА_1 без прийняття в експлуатацію нерухомого майна. Визнано ОСОБА_4 таким, що правомірно набув право власності на вказані будівлі та споруди. Визнано ОСОБА_4 право власності на вказані будівлі та споруди таким, шо підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без прийняття в експлуатацію нерухомого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брали участі у справі, зазначаючи, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи в частині вирішення зустрічного позову, безпідставно задовольнив позов ОСОБА_4 , перебравши на себе повноваження міської ради, залишивши без уваги те, що визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

У статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, у яких врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначала, що вказане рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній нею частині, безпосередньо порушує її права, є незаконним та необґрунтованим.

17 серпня 2020 надійшло клопотання від ОСОБА_5 про залучення до участі у справі.

Ухвалою Дніпровської апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_5 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи.

17 серпня 2020 року надійшло клопотання від ОСОБА_6 про залучення до участі у справі.

Ухвалою Дніпровської апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року ОСОБА_6 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи.

05 листопада 2020 року треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надали відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначали про те, що наразі спірне майно належить їм. Скаржнику ОСОБА_1 було достеменно відомо про оскаржуване нею рішення суду, вона надавала згоду своєму чоловіку позивачу ОСОБА_4 на відчуження спірного нерухомого майна. Вказували про зловживання скаржником її процесуальними правами, що виразилось в оскарженні даного судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (у редакції закону, чинному на час ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду, в оскаржуваній ОСОБА_1 частині, не відповідає.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України у редакції закону чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 20 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір про надання послуг №26, згідно якого позивач прийняв на себе зобов`язання провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будівлі та споруди по АДРЕСА_1 . Згідно умов договору №26 ОСОБА_4 повинен був на протязі 5 банківських днів, з дати підписання договору, сплатити позивачу грошові кошти в розмірі 5 000 грн.

На виконання вимог п.3.2.6 договору №26 20 вересня 2011 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки №26/01 від 20 вересня 2011 року.

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язань щодо сплати грошових коштів, ОСОБА_2 25 жовтня 2011 року звернувся до нього з вимогою сплатити борг та поставив під сумнів наявність у ОСОБА_4 права власності на будівлі та споруди.

Місцевим судом також встановлено, що ОСОБА_2 порушив встановлений договором №26 термін виконання зобов`язань.

09 січня 2009 року ОСОБА_4 придбав за договором купівлі-продажу будівель та споруд нерухоме майно по АДРЕСА_1 , яке складається з: Ж-1 топливно-роздаточна колонка літ.Х-2,х, комплекс авто мийки, сходи, загальною площею 444,4 кв.м, нежитлова будівля літ.Ц-2, загальною площею 147,6 кв.м, кіоск (тимч.) літ.У, навіси літ.Ф,Ч, споруди №1-4,11, очисні споруди №7-9.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21811844 від 09 лютого 2009 року зазначене нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_4 .

Після реєстрації права власності ОСОБА_4 , своїми силами та за власний рахунок, здійснив самовільне будівництво прибудови літ.Х1-1; ганків літ.х1-х6,ц; нежитлової будівлі літ.Щ; автогазозаправного пункту - стаціонарного літ.Ш-1,Ш1-1; №15 газозаправного модуля з колонкою. Загальна вартість будівельних матеріалів становить 44 924 грн.

30 серпня 2011 року за заявою ОСОБА_4 КП "Дніпропетровське МБТІ" Дніпропетровської обласної ради проведено інвентаризацію, за результатами якої складено технічний паспорт та встановлено, що нерухоме майно, яке складається з автомийки літ.х-2, прибудова літ.Х1-1, сходи літ.Х, ганки літ.х1-х6,ц, будівля автогазозаправочного пункту - стаціонарного літ.Ш-1, прибудова літ.Ш1-1, нежитлова будівля літ.Щ по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом та підлягає узаконенню.

На підставі технічних висновків ПМ-11-03-1, ПМ-11-03-2, ПМ-11-03, складених ФОП ОСОБА_10 (ліцензія НОМЕР_1, видана 11 серпня 2010 року з терміном дії до 09 липня 2013 року) обстеження і оцінки технічного стану будівель та споруд: будівлі комплексу автомийки літ.Х-2, прибудови літ.Х1-1, металевої драбини літ.Х, ганки літ.х1-х6, будівлі автогазозаправочного пункту - стаціонарного літ.Ш-1, прибудови літ.Ш1-1, нежитлової будівлі літ.Щ по АДРЕСА_1 вбачається, що на підставі результатів обстеження встановлено, що конструкції будівель та споруд є завершеним будівництвом, знаходиться в нормальному та задовільному стані і відповідає категорії К-1, К-2, можлива експлуатація будівель та споруд за функціональним призначенням.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи матеріали справи, позовні вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом є обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_1 частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1)завершення будівництва; 2)прийняття до експлуатації; 3)державна реєстрація.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6)реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1)він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2)об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3)об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків, щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України, дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за ним права власності на самовільно збудовані будівлі та споруди на земельній ділянці.

Отже, при задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції не врахував наведених вище вимог статей 331,376 ЦК України та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на самовільно збудований об`єкт нерухомості.

Посилання у позові на наявність технічної документації та пояснення щодо того, що спірні приміщення побудовані з дотриманням будівельних норм не можуть бути підставою для задоволення його позову, оскільки акт введення в експлуатацію у матеріалах справи відсутній.

Під час розгляду справи про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва мають перевіряти наявність у позивача відповідного права на земельну ділянку, на якій зведено цей об`єкт. Цільове призначення зведеної споруди має узгоджуватися із визначеним цільовим призначенням земельної ділянки.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 не використав свого права у позасудовому порядку вирішити вказаний спір та звернувся до суду, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений вище позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволений він бути не може.

Встановлений законом порядок набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, позивачем не був дотриманий.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено без дотримання норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 518 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Дніпровська міська рада, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4.518 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.