Справа № 2-1525/2005
Провадження № 4-с/541/10/2020
У Х В А Л А

24 листопада 2020 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі :

головуючого - судді - Городівського О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Ніколаєнко М. В.,

скаржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргороді скаргу ОСОБА_1 на рішення заступника начальника Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Боцвіна Віталія Григоровича ,

установив:

07.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить скасувати постанову Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про накладення арешту на кошти боржника в сумі 61350,81 від 10.06.2019 року, винесену в рамках виконавчого провадження №10437284 в частині накладення арешту на рахунок НОМЕР_1 (зарплатний картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_2 ) відкритий в АТ «Райффайзен Банк аваль» на ім`я ОСОБА_1 .

Свої вимоги скаржник мотивує тим, що у провадження Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №10437284 щодо виконання виконавчого листа №2-1525, виданого 18.10.2005 року Миргородським міським судом про стягнення аліментів у розмірі ј частини від доходу. В серпні 2020 року від банку АТ «Райффайзен банк Аваль» клієнтом якого він є стало відомо про те, що на його рахунок було накладено арешт в рамках виконавчого провадження. 12.08.2020 року від звернувся до ДВС із заявою про зняття арешту з рахунку НОМЕР_1 відкритому у АТ «Райффайзен банк Аваль» посилаючись на те, що такий рахунок є зарплатним і накладення арешту на нього є протиправним і позбавляє його до засобів до існування. Листом № 24750 від 31.08.2020 року ВДВС повідомив його про те, що 10.06.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника в сумі 61350,81 грн., які належать боржнику і обліковуються на всіх рахунках в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Арешт було накладено згідно ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» у відповідності до повідомлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 27.03.2019 року про відкриття рахунку та наявної заборгованості по сплаті аліментів, яка станом на 01.06.2019 року становила 61350,81 грн. Зазначену постанову він не отримував, і дізнався про порушення свого права лише 31.08.2020 року з листа ВДВС.

Кошти, що надходять на зазначений рахунок, є виключно заробітною платою та становлять єдине джерело доходу для скаржника.

Вважаючи свої права порушеними, скаржник звернувся до суду з вказаною скаргою.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 свою скаргу підтримав, просив її задоволити.

Заступник начальника Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Боцвін В.Г. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Запереченя і пояснень суду не надав (а.с.28).

Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши вказану скаргу та матеріали справи, суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 10.06.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника в сумі 61350,81 грн., які належать ОСОБА_1 і обліковуються на всіх рахунках в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Арешт було накладено згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.7).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно копії довідки від 04.09.2020 року АТ «Райффайзен Банк аваль» Лепьошкіну Олександру Миколайовичу 26.09.2019 року відкрито зарплатний картковий рахунок фізичної особи IBAN НОМЕР_3 та до вказаного рахунку випущено платіжну картку строком дії до 31.08.2023 року (а.с.5).

Згідно копії довідки № 336 від 11.08.2020 року ОСОБА_1 працює на посаді Апаратника оброблення зерна 5 розряду ( обслуговування зерносушарок) Миргородської дільниці ТОВ «Кононівський елеватор» і має зарплатний рахунок НОМЕР_1 у АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.6).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 56 вказаного закону передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом.

При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст. 59 Закону.

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Статтею 73 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення. Положення вказаної статті не містять вказівки на заробітну плату.

В той же час, відповідно до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Суд зазначає, що приписами частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статтей 97 КЗпП України, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю».

Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Боржник при зверненні до Миргородського міськрайонного ВДВС ПСМУ МЮ (м.Суми) з заявою про зняття арешту з карткового рахунку отримав відмову.

Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.128 КЗпП при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.

За змістом ст. 72 Законом України «Про виконавче провадження» на заробітну плату може бути звернено стягнення, проте законом визначений максимальний можливий розмір такого стягнення не більш як 20 %.

Судом у ході розгляду справи встановлено, що кошти які надходять на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» є заробітною платою, яку він отримує за своїм місцем роботи. Ці кошти є частиною його заробітної плати, яка залишається після відрахування бухгалтерією підприємства аліментів та заборгованості по виконавчому провадженню. № 10437284. Тому, у разі звернення на них стягнення в ході виконавчого провадження призведе до порушення вимог ст.. 128 КЗпП України та позбавить ОСОБА_1 засобів існування.

Згідно із ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищенаведене та керуючись вимогами діючого законодавства, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 447-451 ЦПК України, суд

постановив:

Задовольнити скаргу на рішення заступника начальника Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Боцвіна Віталія Григоровича.

Скасувати постанову державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.06.2019 про накладення арешту на кошти боржника винесену у рамках виконавчого провадження № 10437284 у частині накладення арешту на рахунок НОМЕР_1 про відкритий в АТ «Райфайзен Банк Аваль» на ім`я ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_4 .

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

Повний текст ухвали складено 26 листопада 2020 року

Суддя: О. А. Городівський