КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Пінкевич Н.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Савченко С.І., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Занудіним Сергієм Михайловичем , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федоренко Ольга Ігорівна, про визнання договору дарування квартири недійсним, який вчинено під впливом тяжкої обставини, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федоренко О.І., про визнання договору дарування квартири недійсним, який вчинено під впливом тяжкої обставини.

Свої вимоги мотивував тим, що у жовтні 2014 року ним була придбана у приватну власність квартира АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що з грудня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , від якого сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначав, що в травні 2018 року він переніс гострий інфаркт міокарду, потребував термінового лікування. Тому, 25 травня 2018 року за ініціативою відповідача він у лікарні видав довіреність на її ім`я на право розпорядження його майном на випадок погіршення його здоров`я та можливість продажу цього майна для отримання коштів на лікування.

Позивач пояснював, що весь час перебував в лікарнях та лише 26 червня 2018 року його було виписано на реабілітацію в санаторій. Та враховуючи тяжкість стану його здоров`я, вірогідність перенесення повторного інфаркту, можливість опинитись в комі, велику вартість лікування, він погодився на пропозицію дружини укласти договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що дружина його запевнила, що даний договір надасть їй можливість у разі необхідності терміново продати квартиру та оплатити лікування. Договір був посвідчений у нотаріуса по дорозі до санаторію. Також зазначено, що 05 жовтня 2018 року відповідач, забравши всі речі та документи, повідомила йому про бажання розірвати шлюб, оскільки він хворий, а вона не має наміру за ним доглядати, піклуватись.

Позивач вказав, що уклав договір добровільно, без наявного насильства, усвідомлював значення своїх дій, але на вкрай не вигідних умовах та був вимушений це зробити через тяжку обставину (хворобу), для усунення наслідків можливого повторного інфаркту, для зменшення тяжких наслідків, обумовлених хворобою серця. Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Після лікування йому встановлено ІІ групу інвалідності. Вважає, що відповідачка скористалась перебуванням позивача під впливом тяжкої обставини: хвороба серця, цукровий діабет 2-го типу важкої форми, стану декомпенсації.

Враховуючи викладене та на підставі ст. 203, 215, 233 ЦК України ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2018 року між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І., зареєстрованого в реєстрі за №637.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Занудін С.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апелянт вказує, що наведені в оскаржуваному рішенні посилання на рішення ЄСПЛ повністю йому суперечать.

Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що надана ним медична документація не підтверджує того, що стан здоров`я позивача був в критичному стані та ненадання ним інших належних доказів критичності стану його здоров`я, оскільки вказане підтверджується наданими медичними документами, відповідно до яких позивачем було перенесено гострий інфаркт міокарду задньої стінки лівого шлуночка, проведено стентування, діагностовано цукровий діабет II типу, тяжку форму декомпенсації, універсальну мікро-макроангіопатію, полінейропатію, проведено відкриту операцію на серці, проведено аорто коронарне шунтування АКШ-3 та пластику мітрального клапана опірним кільцем №30. Окрім того, позивач перебував на після операційному лікуванні та відновленні в лікарні, а згодом його було виписано на реабілітацію до санаторію. У зв`язку із перенесеним захворюванням позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, а тому суд не мав підстав робити висновки про відсутність критичного стану здоров`я ОСОБА_1 .

Апелянт посилається й на те, що судом, при ухваленні оскаржуваного рішення, не було враховано поведінку відповідача ОСОБА_3 , яка заволоділа транспортним засобом позивача, продала його нижче ринкової вартості, кошти за реалізацію автомобіля не повернула, та намагалась відчужити спірну квартиру, однак через забезпечення позову вказане здійснити не змога.

Наголошує, що хибним є твердження суду щодо ненадання ним доказів того, що на лікування йому було необхідно витратити значну суму коштів, відсутність коштів у родині, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було допитано свідка, який надав пояснення з приводу вартості лікування та порядку оплати лікування позивача, та такі доводи позивача та свідка не були спростовані відповідачем та його представником та не були висвітлені в самому рішенні суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Камбурова О.М., відповідно до якого не визнає апеляційну скаргу, вважає її такою, що не підлягає задоволенню, а доводи, викладені в ній, такими, що не відповідають дійсності, а тому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідач вказує, що посилання суду першої інстанції на практику рішень ЄСПЛ не тільки не суперечить висновкам, викладеним в них, а й навпаки повністю їм відповідає.

Посилається й на те, що позивачем в суді першої інстанції було вказано, що він уклав договір дарування спірної квартири добровільно, без наявного насильства, усвідомлював значення своїх дій, але на вкрай невигідних умовах та був вимушений це зробити через тяжку обставину (хворобу) для усунення чи зменшення тяжких обставин, однак ні при розгляді в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не пояснив, які саме умови договору він вважає «вкрай не вигідними» для себе, не пояснив яким чином дарування квартири мало зменшити такі «тяжкі обставини».

Не погоджується відповідач і з поясненням апелянта ОСОБА_1 стосовно підписання ним договору дарування за умови, що у разі повторного інфаркту, перебування його в комі та необхідності оплати лікування, знадобиться оперативно продати квартиру, оскільки не може дарувальник, заключаючи такий договір, встановлювати обов`язок обдаровуваному вчинити на користь дарувальника будь-яку дію, а позивач наголошує, що ним укладався саме договір дарування.

Стосовно висновку суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів критичного стану здоров`я, то відповідач погоджується із вказаним, оскільки ОСОБА_1 дійсно не було надано жодного доказу вірогідності перенесення ним повторного інфаркту та можливості опинитись в комі. Крім того, відповідач вважає, що виписка та направлення позивача 26 червня 2018 року, до підписання договору дарування, на реабілітацію в клінічний санаторій «Жовтень» свідчить про покращення стану його здоров`я.

Представник ОСОБА_3 у відзиві наголошує, що факт існування довіреності на розпорядження всім майном позивача, суперечить усім доводам ОСОБА_1 , оскільки за умови існуванні вказаної довіреності, що укладена місяцем раніше, відповідач мала всі можливості відчужити спірну квартиру ще до підписання договору дарування, тому вважає, що наявність договору дарування свідчить про намір відчужити квартиру саме на користь відповідача та спростовує доводи апелянта щодо укладення такого договору задля отримання коштів на лікування у разі нагальної потреби.

При апеляційному перегляді представник апелянта, адвокат Занудін С.М. підтримав доводи, викладені в апеляцій скарзі, та просив її задовольнити.

Представник відповідача у справі, Камбуров О.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки на його думку доводи, викладені в скарзі, не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укласти оспорюваний договір, відносить наявність тяжкої хвороби, дороге лікування, можливу необхідність термінового отримання значної суми коштів. Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що позивач не надав доказів того, що на лікування йому необхідно було витратити значну суму коштів, відсутність коштів у родини. Вказано, що позивач 25 травня 2018 року видав довіреність на ОСОБА_3 на розпорядження всім належним йому майном, проте не довів належними та допустимими доказами необхідність укладення саме ще й договору дарування. Суд вказує, що потреба у можливій додатковій матеріальній допомозі та догляді не є тяжкими обставинами у розумінні статті 233 ЦК України. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 04 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 19 жовтня 2018 року (а.с.10).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 19 жовтня 2018 року (а.с.9).

В подальшому, 25 травня 2018 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_3 , відповідно до якої уповноважив її бути його представником в усіх державних і недержавних підприємствах, установах та організаціях, перед будь-якими фізичними та юридичними особами по питанню укладення всіх дозволених законом угод, а саме: купувати, продавати, приймати подароване майно, обмінювати, укладати попередні договори, здавати в оренду, заставляти, передавати в іпотеку все його майно (а.с.58).

Вказану довіреність в подальшому було скасовано ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 06 жовтня 2018 року (а.с.21).

Окрім того, 25 травня 2018 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: все своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, і все те, що мені буде належати на день смерті і на що я згідно із законом матиму право, заповідаю ОСОБА_3 (а.с.87).

В подальшому, вказаний заповіт було скасовано за заявою ОСОБА_1 від 19 липня 2019 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19 липня 2019 року (а.с.113-114).

26 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язується передати у власність (подарувати) дружині, а ОСОБА_3 зобов`язується прийняти в дар від чоловіка квартиру АДРЕСА_1 (а.с.18).

У вказаному договорі дарування також зазначено, що вказана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Фоліс І.А., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу 21 жовтня 2014 року за реєстраційним №1847, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 жовтня 2014 року - Витяг номер 28398138, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Так, дійсно матеріалами справи було підтверджено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування. Разом з тим, позивач оспорює вказаний договір, посилаючись на положення статті 233 ЦК України.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до пункту 19 та 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналогічний висновок містяться в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі №2-259/07 (провадження №61-1712св18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про те, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України з огляду на недоведеність того, що договір дарування укладено під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах.

Так, ОСОБА_1 вказує, що тривалий час перебував на лікуванні та саме у зв`язку із цим ним було укладено договір дарування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував в період з 15 травня 2018 року по 01 червня 2018 року на обстеженні та лікуванні у відділенні реанімації в Державній установі «Національний науковий центр «Інститут кардіології ім. акад. М.Д. Стражеска» НАМН України, що підтверджується довідкою від 19 жовтня 2018 року №3230 (а.с.11).

Окрім того, відповідно до виписки з історії хвороби №3634/18, виданої державною установою «Інститут серця МОЗ України», ОСОБА_1 перебував на лікування в період з 06 червня 2018 року по 26 червня 2018 року. Постановлено діагноз: гострий Q-інфаркт міокарду задньої стінки лівого шлуночка (15 травня 2018 року), постінфарктний та атеросклеротичний кардіосклероз. Стенозуючий атеросклероз коронарних артерій та БЦА (КГ 15 травня 2018 року). Стан після стентування ОГ ЛКА (15 травня 2018 року). Недостатність мітрального клапана ІІ ст. Гіпертензія в легеневій артерії І ст. СН ІІ А ст. зі зниженою фракцією викиду лівого шлуночка. Вказано, що в задовільному стані виписується в санаторій «Жовтень» для подальшого лікування (а.с.15).

Відповідно до виписки з історії хвороби №6070/18 ОСОБА_1 перебував на лікування в період з 07 жовтня 2018 року по 17 жовтня 2018 року. Постановлено діагноз: стенокардія напруги ФК ІІ, постінфарктний (Y, 2018) та атеросклеротичний кардіосклероз. Стенозуючий атеросклероз коронарних артерій та БЦА (КГ 08 жовтня 2018 року). С/п після стентування ОГ ЛКА (15 травня 2018 року). С/п аортокоронарного шунтування АКШ-3 та пластики мітрального клапана (YI, 2018). Дисліпідемія. СН ІІ А ст. зі зниженою фракцією викиду лівого шлуночка. Вказано, що в задовільному стані виписується під нагляд кардіолога, невролога та ендокринолога (а.с.16).

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду щодо відсутності підстав для застосування положень статті 233 ЦК України, оскільки, по-перше, ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування вже оформив на ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважив останню розпоряджатись всім його майном, по-друге, позивачем не було доведено, які саме вкрай невигідні умови передбачав договір дарування, оскільки він не є оплатним. Окрім того, позивач не обґрунтував необхідність укладення вказаного договору, в той час як ним вже було уповноважено ОСОБА_3 на розпорядження вказаним майном на підставі довіреності.

Відповідно до положень статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, позивач по справі скористався своїм правом щодо розпорядження своїм майном на власний розсуд, зокрема, уклав договір дарування.

Безпідставними на думку колегія суддів є доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції показів свідка ОСОБА_8 , як доказів обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки показами вказаного свідка не спростовується висновок суду щодо відсутності підстав, передбачених ст.. 233 ЦК України для визнання договору дарування недійсним, а навпаки такі доводи показами даного свідка спростовуються. Так, будучи допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 , підтвердив, що витрати, пов`язані із проведенням лікування позивача, були здійсненні за його (свідка) рахунок, та рахунок працівників підприємства де працював позивач. Що підтверджує відсутність тяжких обставин, викликаних необхідністю проведення оплати лікування за рахунок коштів самого позивача та необхідністю у зв`язку з цим реалізовувати майно.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідачка ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору дарування вже мала повноваження на відчуження спірної квартири на підставі раніше виданої позивачем довіреності на право розпорядження всім належним йому майном, в тому числі і вказаною квартирою, що спростовує доводи про вимушеність укладення ним вказаного правочину з метою усуненні в майбутньому тяжких наслідків (витрат на майбутнє лікування).

Безпідставними на думку колегії суддів є доводи апелянта і про те, що уклавши вказаний договір позивач позбавив себе єдиного житла. Так, із витягу Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельних ділянок з кадастровим номером №:01:009:0015 та №:01:009:0016 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.174-177).

Так, позивач не надав доказів того, що вказаний будинок знаходиться в непридатному стані, або не підлягає експлуатації, що свідчило б про те, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним придатним житлом для його проживання.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, доводів, які б спростували законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Занудіним Сергієм Михайловичем , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 25 листопада 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: С.І.Савченко В.О.Фінагеєв