справа №619/3978/20
провадження №2/619/1197/20
РІШЕННЯ

іменем України

20 листопада 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Молотко А.В.

Справа № 619/3978/20

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ,

Прізвища та ініціали представників учасників справи:

представник позивача: Асауленко В.В. ;

представник відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовпро визнання дійсним договору.

Стислий виклад позиції учасників справи.

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Асауленка В.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову адвокат зазначив, що 22 вересня 2001 року позивач ОСОБА_1 , яка на той час гостро потребувала житла, та відповідач ОСОБА_2 досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони визначили ціну продажу зазначеного житлового будинку, яка склала 3000 доларів США, та домовились про розстрочення оплати цієї ціни. Цього ж дня позивач в якості часткової оплати ціни житлового будинку сплатила відповідачу грошові кошти у сумі 1600 доларів США. Повна оплата ціни житлового будинку була здійснена позивачем 25 квітня 2003 року, коли позивач сплатила відповідачу грошові кошти у сумі 1400 доларів США. Також позивач ОСОБА_1 разом з дочками переїхали до цього будинку та проживають у ньому і на даний час. Сторони домовились про те, що вони посвідчать договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на цей будинок. 26 березня 2004 року відповідач ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила позивача ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину. 01 червня 2007 року відповідач ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Задоріною Т.В., реєстровий № 1-1338, на підставі якого 25 липня 2007 року за нею було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15358626, виданим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інверос» 25 червня 2007 року. Однак, отримавши зазначене вище свідоцтво про право на спадщину, відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу, посилаючись на різні причини, такі як її хвороба, хвороба чоловіка, смерть чоловіка, невідкладні важливі справи і таке інше, відкладала нотаріальне оформлення укладеного нею з позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу житлового будинку, не відмовляючись при цьому від такого оформлення. При цьому, з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 22 вересня 2001 року, і до березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 не відмовлялася від нотаріального посвідчення цього договору, а лише відкладала з наведених вище причин відповідне звернення до нотаріуса і за таких обставин дії відповідача не можна було розцінювати як безповоротне ухилення від нотаріального посвідчення договору. В березні 2019 року, після того як позивач черговий раз звернулася до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ними 22 вересня 2001 року, відповідач раптово змінила свою позицію з цього питання і повністю відмовилася від нотаріального оформлення цього договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу. В зв`язку з наведеними вище обставинами, з метою захисту порушених прав позивача, 16 березня 2019 року представник позивача - адвокат Строгий В.Ф. звернувся до Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області з заявою, в якій просив притягнути ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за її незаконні дії. Відповідно до довідки від 23 березня 2019 року, виданої відділом поліції за наслідками розгляду заяви представника позивача від 16 березня 2019 року, позивачу та відповідачу було запропоновано звернутися до суду для вирішення питання по суті. З урахуванням категоричної відмови відповідача ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 на даний час втратила можливість нотаріально посвідчити укладений між ними 22 вересня 2001 року договір купівлі-продажу, внаслідок чого порушено її майнове право.

02 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Соловей Л.О. подала до суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову. В обґрунтування вказала, що ОСОБА_2 приблизно у 2000 році погодилася, що ОСОБА_1 та її сім`я, у зв`язку зі складними життєвими обставинами, що виникли у позивача, будуть протягом певного періоду часу проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент усної домовленості про тимчасове проживання між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , яка не була юридичним власником майна, оскільки не було оформлено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідач ОСОБА_2 отримала його лише 01.06.2007, тобто фактично до 2007 року не могла розпоряджатись даним житлом, а саме продавати його. Отже, істотні умови договору купівлі-продажу, про які вказує позивач, не могли вирішуватись у 2000-2001 роках. Тому між позивачем та відповідачем не було досягнуто ніяких домовленостей щодо істотних умов договору купівлі-продажу будинку, який належить на момент подання даної позовної заяви відповідачу ОСОБА_2 . Надані позивачем розписки не мають природи договору купівлі-продажу нерухомого майна. За ними, грошові кошти передавалися за користування будинком, про свідчить їх зміст щодо належного користування будинком. Сторони не обговорювали будь-яку вартість будинку, а тому твердження позивача ОСОБА_1 щодо домовлених 3 000 доларів США є надуманим та таким, що не відповідає дійсності. Також, державний реєстр нерухомого майна не містить інформації, що ОСОБА_2 укладала з позивачем ОСОБА_1 будь-які письмові та нотаріально посвідчені договори щодо купівлі-продажу будинку. Крім того, позивач ОСОБА_1 втратила право для звернення до суду, у зв`язку з пропущенням строків позовної давності у цій справи за своїми позовними вимогами, за захистом її прав та інтересів. Оскільки у 2000 році ОСОБА_1 зі своєю родиною заселилися у будинок до ОСОБА_2 , 22.09.2001 року була надана перша розписка на отримання коштів ОСОБА_2 у сумі 1600 доларів США, 25.04.2003 року була написана друга розписка на суму 1400 доларів США, 26.03.2004 року було видано довіреність на те, що ОСОБА_1 отримує у Дергачівській нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструє будинок за ОСОБА_2 01 червня 2007 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право на спадщину за заповітом. З кожної наведеної обставини, а також з моменту коли відповідач стала безпосередньо власником вищезазначеного будинку, сплив трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, що є підставою для відмови у позові. Тому, посилання позивача на те, що вона дізналась про своє порушене право лише у березні 2019 року є абсолютно недоречними та нічим не підтвердженими. Отже, представник відповідача просила суд застосувати у цій справі строки позовної давності.

18 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Асауленко В.В. подав до суду відповідь на відзив. В обґрунтування зазначив, що у відзиві на позов представник відповідача посилається на відсутність у відповідача ОСОБА_2 станом на 22 вересня 2001 року права розпоряджатися житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідач на той час не була його титульним власником, тоді як положення ЦК України чітко вказують, що відчуження майна може здійснюватися виключно його власником. Однак, на час виникнення зазначених правовідносин, тобто на 22 вересня 2001 року, майнові і пов`язані з ними особисті немайнові відносини громадян між собою регулювались нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року №1540- VI. Відповідач, згідно з заповітом, посвідченим виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області 15 травня 1996 року за реєстром № 125, була призначена єдиним спадкоємцем усього майна (у тому числі й житлового будинку) своєї матері - ОСОБА_5 та після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановлений чинним на той час законодавством шестимісячний строк, зазначену у заповіті спадщину прийняла, але відповідне свідоцтво про право на спадщину не отримала. Згідно з правовстановлюючими документами, станом на 22 вересня 2001 року, власником житлового будинку формально залишалась померла ОСОБА_5 . При цьому, укладаючи 22 вересня 2001 року договір купівлі-продажу житлового будинку, позивач та відповідач усвідомлювали, що витребування цього будинку від позивача, як покупця, з боку ОСОБА_5 неможливо, оскільки на той час вона вже померла. За вказаних обставин, продаж позивачу 22 вересня 2001 року житлового будинку відповідачем, яка була єдиним спадкоємцем померлого власника цього будинку та прийняла спадщину, не суперечив вимогам ЦК УРСР в частині продажу майна особою, яка не є його власникам. Що стосується тверджень представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності представник позивача зазначає наступне. З моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з позивачем, тобто з 22 вересня 2001 року, і до березня 2019 року відповідач не відмовлялася від нотаріального посвідчення цього договору, а лише відкладала з різних причин відповідне звернення до нотаріуса і за таких обставин дії відповідача не можна було розцінювати як безповоротне ухилення від нотаріального посвідчення договору. В березні ж 2019 року відповідач раптово змінила свою позицію і повністю відмовилась від нотаріального оформлення договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу, і саме з цього часу можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку була втрачена позивачем остаточно, що на думку позивача є порушенням її права і саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Зважаючи на викладені вище обставини встановлена чинним законодавством України трирічна позовна давність на час звернення позивача до суду з позовом по даній справі, тобто на 09 вересня 2020 року, не сплила.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

10 вересня 2020 року ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху.

22 вересня 2020 року позивачем усунені недоліки позовної заяви.

12 жовтня 2020 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 05 листопада 2020 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 30 жовтня 2020 року.

30 жовтня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Соловей Л.О. подала до суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову.

05 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Асауленко В.В. подав до суду заяву, в якій просив викликати в судове засідання свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які проживають в сусідніх будинках, знайомі зі сторонами і можуть підтвердити факт укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу будинку.

05 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила допитати її в якості свідка, оскільки вона є безпосереднім учасником подій.

05 листопада 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Асауленка В.В. про виклик свідків, та задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про допит її як свідка.

18 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Асауленко В.В. подав до суду відповідь на відзив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , яка за її згодою відповідно до ст. 234 ЦПК України допитана як свідок, вказала наступне. 22 вересня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли згоди щодо умов договору купівлі-продажу спірного житлового будинку. Сторони визначили ціну продажу у розмірі 3000 доларів США, та домовились про розстрочення оплати цієї ціни. Цього ж дня ОСОБА_1 в якості часткової оплати ціни житлового будинку сплатила ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1600 доларів США. Повна оплата ціни житлового будинку була здійснена 25 квітня 2003 року, коли ОСОБА_1 сплатила відповідачу грошові кошти у сумі 1400 доларів США. ОСОБА_1 разом з дочками переїхали до спірного будинку та проживають у ньому і на даний час. Сторони домовились про те, що вони посвідчать договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на цей будинок. 26 березня 2004 року відповідач ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила позивача ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину. Відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак, ОСОБА_2 протягом тривалого часу, посилаючись на різні причини, такі як її хвороба, хвороба чоловіка, смерть чоловіка, невідкладні важливі справи і таке інше, відкладала нотаріальне оформлення укладеного нею з позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу житлового будинку, не відмовляючись при цьому від такого оформлення. У березні 2019 року, після того як позивач черговий раз звернулася до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, відповідач раптово змінила свою позицію з цього питання і повністю відмовилася від нотаріального оформлення цього договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Асауленко В.В позов підтримав повністю, просив його задовольнити з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Соловей Л.О. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно з письмовою розпискою від 22 вересня 2001 року ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 600 доларів США, як частину вартості жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з письмовою розпискою від 25 квітня 2003 року ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 400 доларів США, як вартість жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довіреності від 26 березня 2004 року, посвідченої секретарем виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 01 червня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1338, спадкоємицею на цілу частку майн, зазначеного у заповіті ОСОБА_5 , є її дочка ОСОБА_2 . Спадкове майно складається з жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15358626 від 25.07.2007, в Дергачівському КП технічної інвентаризації «Інвенрос» на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 01.06.2007 Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1338, зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з додатком до рішення № 37 від 22.12.2015 «Про перейменування вулиць, провулків в населених пунктах Русько-Лозівської сільської ради: с. Руська Лозова, селище Берізка, селище Нове», колишня вулиця Радянська перейменована на вулицю Слобожанську.

Відповідно до Довідки № 02-22/1318 від 13.07.2020, виданої сільським головою Русько- Лозівською сільської ради Дергачівського району Харківської області Фоміним Ю.В. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_8 1990 року народження, ОСОБА_9 2009 року народження, ОСОБА_10 1993 року народження.

Відповідно до Довідки від 23.03.2019, виданої Дергачівським ВП ГУНП в Харківській області про результати розгляду звернення від 16 березня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запропоновано звернутися до суду для вирішення питання по суті.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно п. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі за № 623/2589/17-ц , провадженні № 61-36385св18).

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з особистих причин не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17 та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010 у Державному реєстрі прав реєструються права на такі об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення: житлові будинки.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Оцінивши надані позивачем розписки від 22 вересня 2001 року та 25 квітня 2003 року, суд дійшов висновку про те, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, тому відсутні підстави вважати вказані розписки договором купівлі-продажу.

Самі по собі передача грошових коштів та видача ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 довіреності на здійснення дій, пов`язаних з оформленням документів для реєстрації житлового будинку відповідача, не свідчать про укладення сторонами договору-купівлі продажу.

До того ж, судом встановлено, що за ОСОБА_2 право власності на спірний житловий будинок було зареєстроване 25 липня 2007 року.

Посилання позивача на те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку не доведені належними та допустимими доказами, як і те, що ОСОБА_2 погодилась продати ОСОБА_1 будинок за 3 000 доларів США.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 151/260/18, провадження № 61-46710св18).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно п. 15.5 ч.1 «Перехідні положення» Розділу ХІІІ ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, пунктом 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 30 листопада 2020 року.

Суддя Є. А. Болибок