Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 204/4089/15-ц

провадження № 61-1442св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Красногвардійський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 17 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі -

ПАТ «Марфін Банк», банк) звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 70 572 доларів США зі сплатою 11,9% річних з кінцевим строком повернення 03 квітня 2029 року.

В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів між сторонами цього ж дня був укладений договір іпотеки, предметом якого є належний відповідачу на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, станом на 27 квітня 2015 року у неї перед банком утворилась заборгованість в сумі 83 788,66 доларів США, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», виселити відповідача та інших осіб, які проживають у вказаному житловому будинку із зняттям із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що судовим рішенням з неї вже було стягнуто всю суму заборгованості, що свідчить про припинення зобов`язальних відносин між сторонами за вказаним кредитним договором і є підставою для припинення договору іпотеки відповідно до

статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 17 листопада 2015 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 83 788, 66 доларів США, що еквівалентно 1 881 189,48 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею

71,8 кв. м, який знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмета іпотеки не нижче за 390 870 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник вчасно не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, а тому є всі, передбачені законом та договором, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому не підлягає до задоволення вимога банку про виселення, оскільки ним не вживалися належні заходи досудового врегулювання цього питання. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не може бути перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки зобов`язальні правовідносини, що виникли між сторонами на підставі кредитного договору, не є припиненими.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Справа судами розглядалася неодноразово.

Зокрема, постановою від 20 лютого 2019 року Верховний Суд скасував рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня

2016 року в частині вирішення позову ПАТ «Марфін Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та справу в цій частині передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав необґрунтованого застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який до спірних правовідносин не застосовується. Також суд касаційної інстанції вказав на безпідставне нарахування процентів та пені поза межами строку дії кредитного договору.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим договору іпотеки рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня

2019 року рішення Красногвардійськогорайонного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «Марфін Банк» скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову

ПАТ «Марфін Банк». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щосудовим рішенням з ОСОБА_1 на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 544 835,32 грн, вказане рішення відповідачем виконується у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», та за період з березня 2017 року по квітень 2019 року утримано із заробітної плати позичальника 127 772,37 грн, а також добровільно сплачено банку на виконання рішення 21 144,40 грн, отже заборгованість боржником погашається. Крім того, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, зокрема за процентами та пенею, які нараховані після зміни банком строку дії кредитного договору шляхом звернення із позовом про стягнення із позичальника усієї суми заборгованості за кредитом, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження дійсної суми боргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «МТБ Банк», яке є правонаступником ПАТ «Марфін Банк», просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції встановивши, що рішеннями судів на користь банку з позичальника було стягнуто суму заборгованості у розмірі 544 835,32 грн, однак останнім погашено лише 148 916,77 грн, не мотивував чому за наявності значної суми заборгованості він ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Заявник вважає, що судом апеляційної інстанції порушено баланс інтересів сторін, оскаржуване рішення не відповідає засадам добросовісності, справедливості та розумності. Право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником основного зобов`язання передбачено статтею 33 Закону України «Про іпотеку», однак суд обмежив банк у такому праві. Крім того, банк надав суду розрахунок заборгованості з урахуванням сплачених позичальником платежів. Вказує, що якщо суд не згодний із розрахунком банку, то він повинен навести свій розрахунок та стягнути ту заборгованість, яка є доведеною, а не відмовляти у задоволенні позову. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором кредиту, а не в усіх випадках та безумовно у національній валюті України.

Відзив на касаційну скаргу

У березні 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

Вказує, що рішення судів виконується нею належним чином, в обраний самим банком спосіб стягнення, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Разом з тим заборгованість позичальника обмежується розміром, встановленим рішенням про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Банк, вказуючи на значну суму невиконаного зобов`язання, не наводить конкретну суму заборгованості позичальника.

Доводи касаційної скарги у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та права нараховувати проценти і пеню після зміни строку виконання зобов`язання суперечать нормам матеріального права, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності на підставі заяви, поданої нею до суду першої інстанції.

Відповідь на відзив

У квітні 2020 року від ПАТ «МТБ Банк» надійшла відповідь на відзив

ОСОБА_1 , в якому банк не погоджується із доводами останньої про належне виконання зобов`язання, оскільки стягнути рішеннями судів заборгованість позичальником не погашена, у зв`язку із чим у банку виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що позовна давність банком не пропущена, оскільки її перебіг почався у

2013 році, з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, а банк звернувся до суду із цим позовом у 2015 році, тобто у межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 04 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський Транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 70 572 доларів США зі сплатою 11,9% річних з кінцевим строком повернення 03 квітня 2029 року.

Цільове призначення кредиту: 58 000 доларів США на придбання нерухомості; 12 572 доларів США на сплату страхових платежів.

На забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів між сторонами цього ж дня був укладений договір іпотеки, предметом якого є належний відповідачу на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 71,8 кв. м.

Крім того, судами установлено, що банк 17 січня 2012 року звертався до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року (справа № 419/607/12)

з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 05 серпня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року задоволено частково. Зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість у розмірі 544 529,32 грн, з яких: 447 706,05 грн - тіло кредиту; 77 461,51 грн - проценти за користування кредитом; 300 грн - пеня за несплачену суму кредиту; 300 грн - пеня за несплачені проценти за користування кредитом; 18 761,76 - штраф за невиконання зобов`язань.

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ «Марфін Банк» посилалося на те, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, унаслідок чого станом на 27 квітня 2015 року у неї перед банком утворилась заборгованість в сумі 83 788,66 доларів США, що еквівалентно 1 881 189,48 грн, яка складається із: 54 441,51 доларів США, що еквівалентно 1 222 299 грн - сума кредиту; 29 347,15 доларів США, що еквівалентно 658 890,48 грн - проценти на основну суму боргу; та заборгованість за пенею і штрафами у розмірі 1 745 692,34; за пенею за несплачену суму кредиту та процентів за рішенням суду у розмірі 600 грн; 1 338 417,41 грн - пеня за несплачену суму кредиту за період з 27 квітня 2014 року по 26 квітня

2015 року; 192 478,17 грн - пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період з 27 квітня 2014 року по 26 квітня 2015 року;

18 761,76 грн - штраф стягнутий рішенням суду; 97 717, 50 грн - штраф за невиконання зобов`язань, передбачених пунктом 18.1 договору іпотеки; 97 717,50 - штраф за невиконання зобов`язань, передбачених пунктом

18.8 договору іпотеки.

У рахунок погашення вказаної заборгованості позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачу на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 71,8 кв. м.

Позиція Верховного Суду

Оскільки судові рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк» про визнання договору іпотеки припиненим були залишені без змін постановою Верховного Суду

від 20 лютого 2019 року, то їх законність в цій частині колегією суддів не перевіряється, перевіряється лише в частині вирішення позову банку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

При цьому наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 вересня 2018 року у справі

№ 921/107/15-г/16).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, встановивши, що судові рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості у розмірі 544 529,32 грн у повному обсязі не виконані, дійшов помилкового висновку про належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що за приписами

статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення та частковим його виконанням, а тому банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, що прямо передбачено

статтею 33 Закону України «Про іпотеку». При цьому суд позбавив права кредитора на задоволення своїх вимог у обраний ним спосіб.

Крім того, суд вказуючи, що надані банком розрахунки різняться та сума заборгованості, в рахунок якої банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки, складається із процентів та пені, які були нараховані поза межами строку дії кредитного договору, не звернув уваги на те, суд у будь-якому разі має звернути стягнення на предмет іпотеки на ту суму заборгованості, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд, встановивши наявність між сторонами кредитних правовідносин та правовідносин, які випливають із договору іпотеки, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально відмовив у задоволенні позову банку, фактично самоусунувся від розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором, стягнену у судовому порядку заборгованості у повному обсязі не погасила, то вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка була стягнута достроково рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня

2013 року з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада

2013 року (у розмірі 544 529,32 грн), є обґрунтованими.

Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності, про застосування якої заявила у суді першої інстанції ОСОБА_1 (а. с. 123-131 т. 1), виходячи із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом 2.3. кредитного договору, шляхом пред`явлення 17 січня 2012 року позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, який задоволено рішенням суду від 01 червня 2013 року (справа № 419/607/12), банк змінив строк виконання зобов`язання

з 03 квітня 2029 року на січень 2012 року.

Тобто, ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», використало згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Українита пунктом

2.3 кредитного договору право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, з січня 2012 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише у червні 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком у січні 2012 року позову до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у червні 2015 року, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропускомпозовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Доводи банку про те, що строк позовної давності почав свій перебіг з січня 2013 року, тобто дати набрання законної сили судового рішення у справі

№ 419/607/12, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду у січні 2012 року з позовом до відповідача про дострокове стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі, банк достеменно був обізнаний про порушення відповідачем своїх прав кредитора щодо вчасного погашення заборгованості за договором, укладеним 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський Транспортний Банк» та ОСОБА_1 , оскільки саме порушенням умов договору обґрунтовувалась підстава позову у справі

№ 419/607/12.

Отже, можливість банку знати про порушення своїх майнових прав і скористатись судовим способом їх захисту пов`язується з моментом звернення останнього до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, а не з часом розгляду по суті судом цього позову. За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи банку про початок перебігу строку позовної давності з січня 2013 року.

Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову банку з підстав пропуску останнім строку позовної давності, колегія суддів бере до уваги, що під час первісного й нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій банк не заявляв про поважність причин пропуску позовної давності для звернення до суду із цим позовом, а навпаки, послідовно висловлював позицію про відсутність факту пропущення позовної давності.

Оскільки позовні вимоги про виселення є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то такі також не підлягають до задоволення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судового рішення з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович