КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 2-3376/11

номер провадження: 22-ц/824/3787/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2011 року у складі судді Петренко Н.О., у справі позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № K3V0AE15005367, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 12 252,01 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 січня 2012 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого відповідач передала в заставу банку автомобіль Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 19 жовтня 2010 року утворилась заборгованість у розмірі 8 503,74 євро, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 209,45 євро; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 469,94 євро; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 219,98 євро та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 604,37 євро.

З урахуванням наведеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3V0AE15005367 від 23 січня 2007 року у розмірі 8 503,74 євро, звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України та наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3V0AE15005367 від 23 січня 2007 року у розмірі 8 503,74 євро, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України та наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2011 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 на була належним чином повідомлена судом про час та місце розгляд справи, у зв`язку з чим порушено її право на участь у судовому засідання та вона була позбавлена можливості заперечувати проти позову, надати докази, які мають значення для вирішення справи, подати зустрічний позов та заявити про застосування позовної давності.

Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував чи має ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідну ліцензію на надання кредитних послуг в іноземній валюті, а саме у євро та чи мав він право вимоги на даний кредит, відповідно до законодавства. Наголошує, що стороною у даній справі може бути виключно банк, а не його структурна одиниця, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що вона подана представником ПАТ КБ «ПриватБанк». Вказує, що доданий позивачем на обґрунтування позовних вимог розрахунок заборгованості не містить обов`язкових реквізитів, не оформлений належним чином та не підтверджений жодними первинними бухгалтерськими документами у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Зазначає, що договори, копії примірників яких було надано позивачем, є не допустимими доказами та засобами доказування, оскільки є підробленими. Вважає, що платіжні доручення про сплату позивачем на користь держави судового збору у розмірі 909 грн 77 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн 00 коп., є сфальшованими, оскільки на платіжних документах немає відміток про проведення банком фінансової операції та немає відмітки про одержання банком платежу.

Вказує, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без розгляду, оскільки він поданий собою, яка не має повноважень на ведення справи. Так, позовну заяву подано до суду представником позивача Хитровою Л.В., однак додана до матеріалів справи копія довіреності на її ім`я не завірена належним чином. Окрім того, немає жодного підтвердження повноважень особи на підписання даної довіреності. Також судом не взято до уваги обставини дотримання позивачем як загальної, так і спеціальної позовної давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений апеляційним судом належним чином шляхом направлення 23 жовтня 2020 року судової повістки на вказану ним електронну адресу для листування: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.63, т.2).

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п.2 ч.8 чт.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

За таких обставин представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку представника відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом ч.1 ст.158, ч.1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 06 квітня 2011 року відкрито провадження у даній справі.

Судові засідання призначались судом на 05 травня 2011 року о 10 год 15 хв., 23 травня 2011 року о 10 год 00 хв., 27 червня 2011 року о 10 год 00 хв., а також на 13 липня 2011 року о 10 год 00 хв. (а.с.32, 36, 38, 40, т.1).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 чи її представник були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, натомість суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача та її представника та ухвалив заочне рішення.

Посилання суду першої інстанції у оскаржуваному заочному рішенні на те, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час, місце та день слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, є помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи судові повістки про виклик відповідача в судові засідання, які повернулася до суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.42, 43, т.1) не є належним повідомленням відповідача про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам ч.1 ст.76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч.1.ст.589 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Згідно зі ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (ст.3 Закону України «Про заставу).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.ч.1,2 ст.20 Закону України «Про заставу»).

Наведені правові норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 січня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № K3V0AE15005367, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 12 252,01 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 січня 2012 року (а.с.13-17, т.1).

Відповідно до п.7.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 23 січня 2007 року по 23 січня 2012 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії кредитні кошти у розмірі 9 150,00 євро на придбання автомобіля та у розмірі 3 010,51 євро на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменті у розмірі 1% від суми виданого кредиту, відсотки у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, щомісячно.

Періодом сплати вважати період з 23 по 27 число кожного місяця.

Погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 201,84 євро для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно з п.3.1. кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісячно в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному у п.7.1 частини даного договору.

Відповідно до п.3.2 кредитного договору згідно зі ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п.7.4 змінної частини цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором.

Згідно з п.3.4 кредитного договору нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен день календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом -360 днів у році.

Відповідно до п.3.7 договору позичальник сплачує банку винагороду в розмірі та у строки, зазначені в п.7.1 даного договору. Якщо згідно з п.7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному у п.7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по уредитному договору не проводиться.

У відповідності до п.4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3, 7.5 кредитного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1 грн за кожний день прострочки.

Згідно з п.7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає застава автомобіля Skoda, модель Octavia, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 23 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого відповідач передала в заставу банку автомобіль Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ,що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.18-23, т.1).

Відповідно до п.15.7.1 договору застави заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку якщо на момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань , передбачених кредитним договором, зобов`язання не виконані.

Згідно з п.23 договору застави звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2., 15.7.3, 15.8 цього договору здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо заставодержатель у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/ або відсотків на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш ніж на 10%; або несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; або іншого істотного порушення умов кредитного договору.

Відповідно до п.24 договору застави звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів, зокрема, шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцеві, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 19 жовтня 2010 року утворилась заборгованість у розмірі 8 503,74 євро, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі у розмірі 6 209,45 євро; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 469,94 євро; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 219,98 євро; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 604,37 євро, що підтверджується наданим представником позивача розрахунком заборгованості (а.с.8-11, т.1).

Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що вказаний вище розрахунок заборгованості складений банком відповідно до умов кредитного договору, з урахуванням здійснених позичальником проплат, підписаний представником ПАТ КБ «ПриватБанк» - Хитровою Л.В., скріплений печаткою банку та містить дані про всі складові кредитного договору, а відтак є належним та допустимим доказом по справі.

Представником відповідача не спростовано належними та допустимими доказами вказаний вище розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також не надано доказів щодо сплати відповідачем суми заборгованості або існування заборгованості у меншому розмірі.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості не містить обов`язкових реквізитів та не оформлений належним чином, є необґрунтованими.

Отже, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, а також приймаючи до уваги, що обраний ПАТ КБ «ПриватБанк» спосіб звернення стягнення на предмет застави, а саме, шляхом продажу банком предмета застави з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, ґрунтується на положеннях ст.ст.25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та умовах договору застави, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 219,98 євро, не ґрунтуються на вимогах законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

У даній справі банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються відповідачу, сплачується комісія. Фактичне нарахування комісії за обслуговування кредиту банком, є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17, а також у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 370/140/19-ц зазначив,

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 219,98 євро задоволенню не підлягають за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування спеціального строку позовної давності до позовних вимогПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором з таких підстав.

За правилом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України,у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові.

Згідно зі ст.31 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки.

Аналогічне положення містяться у ч.1 ст. 43 та ст.49 чинної редакції ЦПК України.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи, чим позбавив її можливості користуватися своїми процесуальними правами.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.

Тому з урахуванням вказаної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для вирішення апеляційним судом заяви представника відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до положень ч.2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом 18 березня 2011 року, то відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України пеня підлягає нарахуванню за останні 12 місяців перед зверненням до суду з урахуванням меж заявлених позовних вимог, тобто, за період з 18 березня 2010 року по 19 жовтня 2010 року.

Згідно проведеного апеляційним судом розрахунку розмір пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договоромза період з 18 березня 2010 року по 19 жовтня 2010 року становить 369,89 євро, а тому позовні вимоги банку в цій частині підлягають задоволенню частково.

При цьому колегія суддів враховує, що у період з 18 березня 2010 року по 19 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_1 не здійснювала платежів на погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки останній платіж вона здійснила 15 травня 2009 року, тобто спеціальний строк позовної давності не переривався.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3V0AE15005367 від 23 січня 2007 року у розмірі 8 049,28 євро (6209,45+1 469,94+369,89) звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ «ПриватБанк»з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в сервісних центрах МВС України, та наданням АТ КБ«ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договори, копії примірників яких було надано позивачем, є підробленими, як безпідставні, оскільки є припущеннями представника відповідача, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування та відповідно рішення суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не мало права здійснювати видачу коштів в іноземній валюті, так як позивачем не надано доказів наявності у нього ліцензії на надання кредитних послуг в іноземній валюті, апеляційний суд не приймає до уваги з таких підстав.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією, виданою закритому акціонерному комерційному банку «ПриватБак», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», Національним банком України 19 березня 1992 року за № 22 (а.с.55, т.2) та дозволом з додатком до нього (а.с.56,56, т.2), позивач має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовну заяву подано до суду представником позивача Хитровою Л.В., однак додана до матеріалів справи копія довіреності на її ім`я не завірена належним чином, не приймаються апеляційним судом до уваги, виходячи з такого.

Так, відповідно до положень ст.38 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання позовної заяви, сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники.

Згідно з п.2 ч.1 ст.42 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання позовної заяви, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи (ч.3 ст. 42 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання позовної заяви) .

З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» подано Хитровою Л.В. , яка є начальником юридичного департаменту Печерської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі довіреності від 22 січня 2010 року, виданої секретарем Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Єрикаловою І.О. Вказана довіреність видана безстроково, в якій передбачені повноваження представника на ведення справи у судах від імені та в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.28-29, т.1).

В матеріалах справи відсутні дані про те, що в ході розгляду справи у суді вказана довіреність ПАТ КБ «ПриватБанк», яка видана на ім`я Хитрової Л.В. , була скасована чи відкликана.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані банком до позовної заяви платіжні доручення про сплату позивачем на користь держави судового збору у розмірі 909 грн 77 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн 00 коп., є сфальшованими, не приймаються апеляційним судом до уваги.

З наявного у матеріалах справи платіжного доручення № UDAS6B02WD від 16 грудня 2010 року про сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн 00 коп. та платіжного доручення № UDAS6B02VZ від 16 грудня 2010 року про сплату судового збору на суму 909 грн 77 коп. вбачається що вони містять необхідні реквізити для платіжних документів, ці проплати здійснені на вірні рахунки, платіжні доручення скріплені печатками банку та на їх звороті міститься відмітка про зарахування коштів до державного бюджету, що також скріплено печаткою банку з підписами представника та бухгалтера ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.27, т.1).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ПАТ КБ«ПриватБанк» понесло судові витрати у загальному розмірі 1 029 грн 77 коп. (а.с.27, т.1).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і позов ПАТ КБ«ПриватБанк» задовольняє частково, тому з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ«ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 974 грн 77 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 липня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3V0AE15005367 від 23 січня 2007 року у розмірі 8 049,28 євро, звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Skoda, модель Octavia, 2004 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ), шляхом продажу вказаного автомобіля акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк»(ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, адреса: 01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1Д) з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в сервісних центрах МВС України, та наданням акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, адреса: 01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1Д) всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, адреса: 01001, місто Київ, вул. Грушевського, 1Д) судовий збір у розмірі 974 грн 77 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: