Провадження № 2/752/1085/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 жовтня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

у червні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 13 500,00 доларів США, що в перерахунку на національну валюту по курсу НБУ на день пред`явлення позову складає 352 335,15 грн., та судових витрат у справі.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20.06.2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено усний договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 13 500,00 доларів США, які зобов`язувався повернути поетапно до 20.06.2015 року.

Зазначав, що грошові кошти у розмірі 13 500,00 доларів США передано ОСОБА_2 20.06.2013 року, що підтверджується розпискою, проте ОСОБА_2 умови договору у повному обсязі не виконав та кошти не повернув. Також зазначав, що він направляв ОСОБА_2 вимогу від 07.07.2016 року про виконання зобов`язання за розпискою та повернення грошових коштів, однак сума позики так і не повернута.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору позики від 20.06.2013 року недійсним через його фіктивність, посилаючись на те, що розписка про отримання в борг грошових коштів не була спрямована на настання правових наслідків, обумовлених договором позики, сторони не мали наміру вступу у правовідносини позики, сторонами не вчинялось дій на виникнення правовідносин позики, грошові кошти за розпискою йому не надавались, а сама розписка написана «про людське око» для надання ОСОБА_5 гарантій про те, що автомобіль «Volkswagen Jetta», частина коштів на придбання якого ОСОБА_6 була подарована йому та його дружині - доньці ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , з якою він перебував до 2016 року у шлюбі, після розлучення залишиться у власності ОСОБА_3 (а.с. 67-71).

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесник О.М. від 02.07.2018 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 19).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.10.2018 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 07.12.2018 року (а.с. 27-28).

07.12.2018 року у зв`язку із неявкою відповідача підготовче засідання відкладено на 07.02.2019 року (а.с. 39).

07.02.2019 року до участі справі за первісним позовом у якості третьої особи залучено ОСОБА_3 , прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до спільного розгляду із первісним позовом, підготовче засідання відкладено на 10.04.2019 року (а.с. 93).

10.04.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 13.08.2019 року (а.с. 102).

13.08.2019 року у зв`язку із неявкою позивача за первісним позовом -відповідача за зустрічним позовом та третьої особи підготовче засідання відкладено на 14.11.2019 року (а.с. 103).

14.11.2019 року справа не розглядалась, підготовче засідання відкладено на 24.02.2020 року (а.с. 114).

24.02.2020 року підготовче засідання відкладено на 01.06.2020 року (а.с. 144).

Ухвалою від 01.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 28.10.2020 року (а.с. 156).

07.02.2019 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Селівончик А.І. подано відзив на первісний позов, в якому проти позову ОСОБА_1 повністю заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та невідповідність фактичних обставин, на які вказує ОСОБА_4 , дійсності.

Зазначив, що ОСОБА_2 з 20.06.2009 року знаходився у зареєстрованому шлюбі з дочкою ОСОБА_1 - ОСОБА_3 У 2011 році на накопичені під час подружнього життя кошти вони вирішили придбати автомобіль, проте, коштів не вистачало, і ОСОБА_4 подарував їм 100 000,00 грн., доларовий еквівалент яких складав 13 500,00 грн. Подаровані кошти було витрачено на придбання автомобіля «Volkswagen Jetta», оформлений який був на ОСОБА_3 .

Коли ОСОБА_4 дарував гроші, ним не висувалось жодних вимог та умов щодо їх повернення, однак, коли у 2013 році сімейне життя ОСОБА_2 з ОСОБА_3 погіршилось, ОСОБА_4 , допускаючи обставини розлучення доньки, з метою зберегти витрачені кошти на автомобіль та бажанням залишити автомобіль після розлучення за донькою, почав вимагати написання розписки на грошову суму, котра була передана у 2011 році.

ОСОБА_2 , знаходячись у стані емоційного стресу, викликаного сімейними сварками з ОСОБА_3 , не повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та правових наслідків написання розписки, під диктовку ОСОБА_1 20.06.2013 року написав розписку про отримання 13 500,00 доларів США.

Проте, вказав, що розписка про отримання в борг грошових коштів не була спрямована на настання правових наслідків, обумовлених договором позики, сторони не мали наміру вступу у правовідносини позики, сторонами не вчинялось дій на виникнення правовідносин позики, грошові кошти за розпискою йому не надавались, а сама розписка написана «про людське око» для надання ОСОБА_5 гарантій про те, що автомобіль «Volkswagen Jetta», після розлучення залишиться у власності ОСОБА_3 . Тому, оскільки договір позики, укладений сторонами шляхом написання розписки, є недійсним, оскільки носить фіктивний характер, через що вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають(а.с. 46-49).

Відповідь на відзив від ОСОБА_1 не надходила.

03.04.2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Харченко М.В. подано відзив на зустрічний позов, в якому останній проти зустрічного позову повністю заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та намагання ОСОБА_2 уникнути відповідальності за свої дії.

Вказав про те, що у перших числах червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити особисто йому 13 500,00 доларів США у зв`язку із тим, що по місцю роботи його підозрювали у крадіжці матеріальних цінностей. Зважаючи на великий розмір суми, ОСОБА_4 повідомив про необхідність часу для вирішення питання, а 20.06.2013 року по місцю проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 в денний час передав йому 13 500,00 доларів США для вирішення питань на роботі, на що ОСОБА_2 власноруч в присутності ОСОБА_1 написав розписку, в якій вказав місце проживання, суму отриманих грошей та час їх повернення, проте, жодних дій по поверненню коштів не вчинив, борг не погасив і на прохання ОСОБА_1 борг повертати не збирається (а.с. 97-98).

Відповідь на відзив від ОСОБА_7 не надходила.

В судовому засіданні 28.10.2020 року ОСОБА_4 та його представник первісний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні 28.10.2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Селівончик А.І. проти первісного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, виходячи з обставин, викладених у відзиві. Зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити.

В судовому засіданні 28.10.2020 року третя особа - ОСОБА_3 первісний позов просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Вказала про те, що дійсно у її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 у 2013 році були проблеми на роботі, почалась якась кредитна історія, котра була негарною. Про запозичені у її батька грошові кошти їй відомо не було, ОСОБА_2 брав їх без її відома.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно розписки від 20.06.2013 року, оригінал якої досліджений судом у судовому засіданні 28.10.2020 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 13 500,00 доларів США та зобов`язався виплатити суму боргу поетапно до 20.06.2015 року без відсотків (а.с. 4). Зміст розписки містить відомості про отримання відповідачем за первісним позовом цих грошових коштів.

У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Твердження ОСОБА_2 на спростування доводів ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 подарував гроші у розмірі 13 500,00 доларів США йому та його колишній дружині - ОСОБА_3 для купівлі у 2011 році автомобіля «Volkswagen Jetta» без жодних вимог та умов щодо їх повернення судом до уваги не приймаються через їх недоведеність в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. До того ж, останні спростовуються обставинами, встановленими постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2020 року у справі № 760/9599/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, про те, що автомобіль «Volkswagen Jetta» є спільною власністю подружжя та придбаний із спільного сумісного бюджету, про що ОСОБА_2 не заперечувалось.

Посилання ОСОБА_2 на те, що коли у 2013 році сімейне життя його з ОСОБА_3 погіршилось, ОСОБА_4 , допускаючи обставини розлучення доньки, з метою зберегти витрачені кошти на автомобіль та бажанням залишити автомобіль після розлучення за донькою, почав вимагати написання розписки на грошову суму, котра була передана у 2011 році, а тому, знаходячись у стані емоційного стресу, викликаного сімейними сварками з ОСОБА_3 , не повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та правових наслідків написання розписки, під диктовку ОСОБА_1 20.06.2013 року написав розписку про отримання 13 500,00 доларів США, також не заслуговують на увагу суду через їх недоведеність.

Тому, з огляду на вищевикладене, дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд надійшов до висновку про те, що між сторонами у справі за первісним позовом виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки розписка від 20.06.2013 року містить відомості про те, що відповідач ОСОБА_2 отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі. На думку суду, є доведеним в установленому порядку факт передання позивачем відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, а тому вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено те, що ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_6 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_2 підтвердив у поданій зустрічній позовній заяві про визнання договору позики недійсним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк - до 20.06.2015 року кошти не повернув.

Звертаючись до суду, ОСОБА_8 заявлена вимога про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 13 500,00 доларів США, що в перерахунку на національну валюту по курсу НБУ на день пред`явлення позову (курс НБУ долара США 26,0989 на 30.05.2018 року) складає 352 335,15 грн. Проте, з даним розрахунком суд погодитись не може, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно розписки від 20.06.2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 13 500,00 доларів США та зобов`язався виплатити суму боргу поетапно до 20.06.2015 року без відсотків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17.

Тому, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 доказів повернення коштів отриманих у позивача ОСОБА_1 у борг у строк, визначений договором позики, не надав, суд ураховуючи умови договору та положення ст. 533 ЦК України, надходить до висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену за курсом долара США станом на день платежу - 19.06.2015 року, котрий становив 21,33 грн. А тому, сума, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 становить 287 955,00 грн.

Вирішуючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, суд зазначає наступне.

Заперечуючи проти первісного позову та пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 стверджував, що укладений між сторонами 20.06.2013 року та оформлений розпискою договір позики є недійсним через його фіктивність, адже, що розписка про отримання в борг грошових коштів не була спрямована на настання правових наслідків, обумовлених договором позики, сторони не мали наміру вступу у правовідносини позики, сторонами не вчинялось дій на виникнення правовідносин позики, грошові кошти за розпискою йому не надавались, а сама розписка написана «про людське око» для надання ОСОБА_5 гарантій про те, що автомобіль «Volkswagen Jetta», частина коштів на придбання якого ОСОБА_6 була подарована йому та його дружині - доньці ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , з якою він перебував до 2016 року у шлюбі, після розлучення залишиться у власності ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Судом встановлено відсутність правових підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що ОСОБА_4 , укладаючи спірний договір позики, не мав намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема, надати в борг грошові кошти ОСОБА_2 із певним строком їх повернення.

Доводи ОСОБА_2 щодо недоведеності ОСОБА_6 обставин передачі коштів на виконання оскаржуваного договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підставі викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, у розмірі 2 879,55 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 533, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 13 500,00 доларів США (тринадцять тисяч п`ятсот доларів 00 центів), що в гривневому еквіваленті (21,33 грн. за курсом НБУ на день платежу - 19.06.2015 року) - становить 287 955,00 грн. (двісті вісімдесят сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 879,55 грн. (дві тисячі вісімсот сімдесят дев`ять гривень 55 копійок).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко