Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2020 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої Черніцької І.М.

- при секретарі судового засідання Бойко І.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

адвокатів Юзьвака І.Я., Михалюка В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою по АДРЕСА_1 , шляхом передачі йому ключів від неї.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що він є власником 1/10 частини квартири по АДРЕСА_1 . Відповідач є його рідною сестрою та не є співвласником вказаної квартири. Її син ОСОБА_3 має частку у цій квартирі розмірі 3/5 частки, однак сам вже більше 16 років проживає в Англії та не приїжджає. Оскільки відповідач самовільно змінила замки до вхідний дверей спірної квартири, він не може користуватись нею. Контактів з відповідачем він не має, а вона уникає зустрічей та не спілкується з ним. Йому відомо, що відповідач здає спірну квартиру квартирантам та отримує за це щомісячно кошти. Вказаними діями відповідач створює йому перешкоди у користуванні належною йому часткою спірної квартири.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Ухвалою судді від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання .

Відповідач відзив на позов не подавала.

У судовому засіданні позивач та його адвокат Юзьвак І.Я. підтримали позов та просили задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача - адвокат Михалюк В.І. заперечив щодо задоволення позову. Вказав, що ОСОБА_2 не є співвласником спірної квартири, ключі у неї відсутні, а тому не є належним відповідачем. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач чинить позивачу будь -які перешкоди у користуванні належною йому власністю. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 27 грудня 1995 року, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 травня 1995 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3-4010.

Як слідує з договору дарування від 03 листопада 1995 року, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відповіді ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» за №1612/07-2 від 02.12.2019 року, станом на 29 грудня 2012 року квартира за АДРЕСА_1 належить: Ѕ частина ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.1993 року та 1/10 частина на підставі договору дарування; 1/10 частина ОСОБА_1 , 1/10 частина ОСОБА_4 , 1/10 частина ОСОБА_5 , 1/10 частина ОСОБА_6 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 травня 1995 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-4010.

Будь-яких інших відомостей щодо речових прав на дану квартиру суду не надано.

Позивач визнав той факт, що відповідач не є власником спірної квартири.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з вимогами ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Правом власності, згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Право спільної часткової власності, відповідно до вимог ч.1 ст. 358 ЦК України, здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до положень частин 1, 5 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК).

В силу вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири за АДРЕСА_1 , зокрема йому належить 1/10 частина вказаної квартири.

Іншими співвласниками спірної квартири є ОСОБА_4 (1/10 частки), ОСОБА_5 (1/10 частки), ОСОБА_6 (1/10 частки) та ОСОБА_3 (3/5 часток).

Позивач вказує у нього відсутні ключі до квартири, оскільки відповідач самовільно змінила ключі від вхідний дверей до неї.

Відповідач заперечила обставини викладені у позові.

Встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту вчинення зі сторони відповідача будь-яких дій, які б свідчили про перешкоджання позивачу у користуванні належним йому майном.

Позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні будь-які належні та достовірні докази, які б підтверджували факт наявності у відповідача ключів від спірної квартири та факт самовільної зміни відповідачем замку на вхідних дверях квартири.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач здає спірну квартиру в оренду стороннім особам, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних обставин.

Сам по собі факт належності частини квартири синові відповідача не підтверджує факт наявності ключів від вхідних дверей квартири у відповідача та чинення зі сторони ОСОБА_2 будь- яких перешкод позивачу у користуванні нею.

Таким чином, суд оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позивач не довів належними та достовірними доказами під час судового розгляду справи порушення його прав як співвласника квартири зі сторони відповідача.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, приймаючи до уваги те, що позивач не обґрунтував та не надав суду належних та допустимих доказів протиправної поведінки відповідача та створення перешкод у користуванні належним йому майном, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 320, 355, 356, 358, 391 ЦК, ст.ст. 10, 11, 13, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання- АДРЕСА_3 , РНОКПП- НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання- АДРЕСА_4 , РНОКПП- НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий