Справа № 125/2053/18
Провадження № 22-ц/801/2044/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 рокуСправа № 125/2053/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В.П., Денишенко Т. О.,

за участю секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» про визнання правочинів недійсними, скасування держаної реєстрації,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Хитрука В. М. в приміщенні суду в м. Бар, повний текст рішення складено 21 вересня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» (далі - ТОВ «Краєвид Поділля») про визнання правочинів недійсними, скасування держаної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 041032 належить земельна ділянка площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області; на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 041033 належить земельна ділянка площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області.

19 червня 2007 року між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» (далі - ТОВ «Краєвид Поділля») було укладено договори оренди землі.

21 березня 2017 року позивач звернулася до ТОВ «Краєвид Поділля» із заявою про розірвання договорів оренди землі за закінченням їх терміну, на яку отримала відповідь про те, що розірвати договори не можливо, оскільки 01 квітня 2014 року між нею та ТОВ «Краєвид Поділля» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі про продовження терміну оренди на 10 років.

Позивач зазначає, що вказані правочини нею не підписувалися, що вказує на відсутність її волевиявлення на настання правових наслідків за правочинами, доручень з даного приводу нікому не давала, що є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсними додаткові угоди до договорів оренди землі за реєстраційним номером 67 та реєстраційним номером 68 від 01 квітня 2014 року про оренду землі строком на 10 років, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля» та скасувати їх державну реєстрацію.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 67 від 19.06.2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля», щодо земельної ділянки площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, який зареєстрований Вінницькою регіональною філією центру ДЗК 10 грудня 2007 року за № 67.

Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 68 від 19 червня 2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля», щодо земельної ділянки площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, який зареєстрований Вінницькою регіональною філією центру ДЗК 10 грудня 2007 року за № 68.

Скасовано державну реєстрацію додаткової угоди № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 67 від 19 червня 2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля», щодо земельної ділянки площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, який зареєстрований Вінницькою регіональною філією центру ДЗК 10 грудня 2007 року за № 67.

Скасовано державну реєстрацію додаткової угоди № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 68 від 19 червня 2007 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Краєвид Поділля», щодо земельної ділянки площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, який зареєстрований Вінницькою регіональною філією центру ДЗК 10 грудня 2007 року за № 68.

Стягнуто з ТОВ «Краєвид Поділля» на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: 704,80 гривень витрат по сплаті судового збору та 4 500,48 гривень витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи, а загалом 5 205,28 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні додаткові угоди, укладені від імені орендодавця, підписані не нею, а іншою особою, тобто спірні додаткові угоди були укладені без волевиявлення позивача, а тому наявні правові підстави для визнання вказаних додаткових угод недійсними на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також скасування їх державної реєстрації.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ТОВ «Краєвид Поділля» подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, адже відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року (справа № 145/2047/16-ц) у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представники ТОВ «Краєвид Поділля» Зубаль А. І., Варцаба С. А., підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з`явилась, хоча була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 041032 та земельної ділянки площею 2,75 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Журавлівської сільської ради Барського району Вінницької області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 041033.

19 червня 2007 року між позивачем і ТОВ «Краєвид Поділля» було укладено договір оренди землі, який 10 грудня 2007 року зареєстрований державним реєстратором Вінницької регіональної філії Центру ДЗК за реєстраційним № 67, терміном на 10 років, та договір оренди землі, який 10 грудня 2007 року -зареєстрований державним реєстратором Вінницької регіональної філії Центру ДЗК за реєстраційним № 68, терміном на 10 років.

ОСОБА_1 подала заяву до ТОВ «Краєвид Поділля» про розірвання договорів оренди землі за закінченням їх терміну.

На зазначену заяву позивач отримала відповідь від ТОВ «Краєвид Поділля» про те, що розірвати договори оренди землі за закінченням їх терміну не можливо, тому що 01 квітня 2014 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Краєвид Поділля» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі за реєстраційним № 67 від 19 червня 2007 року, яка зареєстрована державним реєстратором Реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 02 квітня 2016 року за № 13997898 та додаткову угоду № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 68 від 19 червня 2007 року, яка зареєстрована державним реєстратором Реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області 03 квітня 2016 року за № 13998150.

Згідно з додатковою угодою № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 67 від 19 червня 2007 року та додатковою угодою № 1 від 01 квітня 2014 року до договору оренди землі за реєстраційним № 68 від 19 червня 2007 року, орендодавець ОСОБА_1 надає, а орендар ТОВ «Краєвид Поділля» приймає у строкове платне користування земельні ділянки призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Додаткові угоди укладено строком на 10 років кожна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні додаткові угоди, укладені від імені орендодавця, підписані не нею, а іншою особою, тобто спірні додаткові угоди були укладені без волевиявлення позивача, а тому наявні правові підстави для визнання вказаних додаткових угод недійсними на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України та скасування їх державної реєстрації.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей4-6,11,17,19цьогоЗаконує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок(див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності(див. постанови Великої Палати Верховного Суду від14листопада 2018року у справі №183/1617/16(пункти69-73,137-139),від 29травня 2019року у справі №367/2022/15-ц(пункт65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, адже у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Відповідно і вимоги про скасування державної реєстрації, заявлені як похідні задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Краєвид Поділля» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 гривень.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 рокуу даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» про визнання правочинів недійсними, скасування держаної реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Поділля» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 25 листопада 2020 року.