Єдиний унікальний номер 219/8490/17
Номер провадження 22-ц/804/3128/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/8490/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену і спожиту теплову енергію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року (суддя Шевченко Л.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, текст повного судового рішення складено 24 червня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат») звернулося до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за поставлену і спожиту теплову енергію.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачка зареєстрована в приватизованій квартирі АДРЕСА_1 . Позивач надає послуги з централізованого опалення житлового будинку, у тому числі приміщення квартири площею 67,37 кв.м, проводить нарахування за спожиті послуги відповідно до затверджених у встановленому діючим законодавством України нормами та тарифами. Посилаючись на постанову від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму боргу за період з 01.02.2004 року по 01.08.2016 року за спожиті послуги з теплопостачання в розмірі 45 350,90 грн, а також витрати за сплату судового збору в сумі 1 600,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року позов ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» суму боргу за спожиті послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 30 квітня 2016 року в розмірі 18 922,47 грн, судовий збір в розмірі 667,59 грн.

ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи є належні та допустимі докази того, що квартира АДРЕСА_1 з 16.09.2008 року по теперішній час відключена від центральної системи опалення, а саме: Акт від 16.09.2008 року, лист від 19.06.2019 року директора ТОВ «Квартал», технічні умови на реконструкцію/технічне переоснащення системи газопостачання від 05 серпня 20202 року. Окрім розрахунків, які складені в односторонньому порядку самим позивачем, позивач не надав жодного доказу надання їй послуг з теплопостачання, як само і відсутні докази споживання таких послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» зазначає, що нарахування оплати за послугу з теплопостачання здійснювалося підприємством відповідно до діючих нормативних актів та затверджених тарифів. Оскільки ОСОБА_2 самостійно виконала відключення своєї квартири від централізованого теплопостачання без дотримання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, тому відсутні підстави для зняття відповідача з обліку, як споживача цієї послуги. Самовільне відключення без отримання відповідних дозволів не є підставою для звільнення від оплати за послуги з централізованого теплопостачання.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи.

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існує спір з приводу надання комунальних послуг.

Згідно з довідкою від 29.07.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 .

Розпорядженнями ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» та рішеннями виконавчого комітету встановлено тарифи на послуги з теплопостачання.

09.09.2016 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за теплопостачання за період з 01.02.2004 року по 01.08.2016 року в сумі 45 350,90 грн.

Ухвалою суду від 14.09.2016 року у справі № 219/9105/16-ц Артемівським міськрайонним судом Донецької області відмовлено у видачі судового наказу.

Заочним рішенням суду від 13.09.2017 року у справі № 219/8490/17 позовну заяву ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з теплопостачання у сумі 45 350,90 грн та судовий збір в сумі 1 600 грн.

Ухвалою суду від 22.11.2017 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було задоволено, рішення Артемівського міськрайонного суду від 13.09.2017 року у справі № 219/8490/17 скасовано, призначено справу до розгляду у загальному порядку. Заява про перегляд заочного рішення була вмотивована, зокрема актом від 16.09.2008 року.

Відповідно до акту від 16.09.2008 року, складеному комісією у складі в.о. начальника ЖРУ № 1 ОСОБА_7., майстра ділянки ОСОБА_3 , монтажника ВСТС ОСОБА_4 , мешканцем квартири АДРЕСА_1 в вересні 2008 року своїми силами були відключені радіатори системи опалення від стояків центрального опалення, при переведенні квартири на індивідуальне опалення. Стояки центрального опалення, які проходять в квартирі, збережені та ізольовані. Демонтовані 3 радіатора.

Згідно листа від 19.06.2019 року, підписаного директором ТОВ «Квартал» м. Часів Яр ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 за обліковими даними підприємства з 16.09.2008 року по теперішній час відключена від центральної системи опалення. З довідки встановлено, що власник ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, відключення квартири від системи централізованого теплопостачання здійснено силами (згідно акту від 16.09.2008 року) мешканця квартири, тобто відповідачем - ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сума заборгованості нарахована позивачем відповідно до тарифів, які відповідачем не оспорювалися, а та обставина, що вона самовільно, всупереч діючому законодавству та без отримання на той час відповідних дозволів, здійснила самовільне відключення своєї квартири від централізованого теплопостачання, не може бути підставою для звільнення від оплати такої послуги.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з врахування того, що відповідачем та його представником подана заява про застосування позовної давності.

Проте, визначаючи період за який підлягає стягненню визначена судом сума заборгованості - 18 922,47 грн, тобто з жовтня 2013 року по квітень 2016 року (в період з травня по липень 2016 року послуги не надавалися), суд не вірно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог підлягає зміні, виходячи з таких мотивів.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині відмови у стягненні суми боргу поза межами позовної давності не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Згідно з частиною 3 статті 20 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За частиною 2 статті 32 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а статтею 25 даного Закону передбачено, що у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно пункту 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25 Правил).

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, було визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг.

Зокрема вказаним Порядком було установлено, що для вирішення питання відключення від мережі централізованого опалення, власник (власники) житлового будинку повинні звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання з письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляються протоколом. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади і з дотриманням споживачем процедури визначеної Порядком.

Зі змісту акту від 16.09.2008 року, складеного комісією у складі в.о. начальника ЖРУ № 1 ОСОБА_7., майстра ділянки ОСОБА_3 , монтажника ВСТС ОСОБА_4, випливає, що відключення радіаторів системи опалення від стояків центрального опалення здійснено мешканцем квартири АДРЕСА_1 в вересні 2008 року своїми силами.

Вищезазначене не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1192цс15), постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (справа № 490/11619/15-ц) та від 18 червня 2020 року у справі № 643/133/17.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки ОСОБА_1 самовільно відключила свою квартиру та не вирішила у передбаченому чинним законодавством порядку питання про надання дозволів на таке відключення, то відсутні підстави для зняття відповідача з обліку, як споживача послуги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживча оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, від 22 липня 2020 року у справі № 500/5362/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неотримання відповідачем наданих позивачем послуг з теплопостачання, колегія суддів відхиляє з огляду на їх безпідставність. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за надання послуг з теплопостачання.

Проте, колегія суддів не погоджується з розміром стягнення заборгованості за поставлену і спожиту теплову енергію, визначену судом першої інстанції з урахуванням звернення ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з заявою про видачу судового наказу в вересні 2016 року та застосування строку позовної давності на підставі заяви відповідача, в сумі 18 922,47 грн.

За статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також, згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною першою статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Суд першої інстанції, з посиланням на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14, та висновок Верховного Суду у справі № 16-13753св18 в постанові від 23 травня 2018 року, вважав, що подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 712/8916/17 в постанові від 07 липня 2020 року, відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною 2 статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини 2 статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене та те, що позивач звернувся до суду з позовом 03 серпня 2017 року, а відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції просив застосувати позовну давність, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» підлягає стягненню заборгованість за поставлену і спожиту теплову енергію за період з жовтня 2014 року по квітень 2016 року, яка складає 13 615,05 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір заборгованості з 18 922,47 грн до 13 615,05 грн.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи скарги відповідача про те, що судове засідання 23 червня 2020 року було проведене за відсутності сторін та вона не могла надати певні докази, оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 235-236). Окрім того, після скасування заочного рішення справа тривалий час розглядалася та її розгляд неодноразово відкладався як за заявами позивача, так і за заявами представника відповідача з різних підстав (знаходження на амбулаторному лікуванні, участь у іншій справі, подовження дії карантину, недопущення до участі у судовому засіданні представника позивача за клопотанням адвоката). Свою позицію у справі відповідач висловила у відзиві та надала всі документі, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень проти позову.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 480,35 грн.

Згідно із частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2 400,00 грн. Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 280,87 грн, а з врахуванням необхідності стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 480,35 грн, позивачеві з відповідача підлягає відшкодуванню різниця зазначеного судового збору в сумі 199,48 грн.

За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання за період з 01 жовтня 2014 року по 30 квітня 2016 року в розмірі 13 615 (тринадцять тисяч шістсот п`ятнадцять) гривень 05 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» судовий збір у розмірі 199 (сто дев`яносто дев`ять) гривень 48 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи