Ухвала

23 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 167/55/20

провадження № 61-16114ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Волиньгаз», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів шляхом визнання неправомірними дій постачальника природного газу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Волиньгаз» (далі - АТ «Волиньгаз») про захист прав споживачів шляхом визнання неправомірними дій постачальника природного газу та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовував тим, що позивач проживає у будинку АДРЕСА_1 та є споживаєм природного газу, постачальником якого є АТ «Волиньгаз» згідно з типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам. 11 квітня 2019 року без попереднього письмового повідомлення про перевірку, без пред`явлення направлення на перевірку та службових посвідчень, із завчасно надрукованим актом № 49 на зняття лічильника газу з причини експертизи демонтовано лічильник газу М-Х № 060975. Не пояснюючи причини та мети перевірки, був виписаний акт виявлення порушень № та акт демонтажу засобу вимірювальної техніки (далі - ЗВТ) № для проведення експертизи. За результатами проведеної комісією експертизи лічильника газу виявлено потертості і подряпини на корпусі під лічильним механізмом та подряпини на полімерному захисті лічильного механізму, що кваліфікується як несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ, в результаті чого йому нараховано плату за необліковані об`єми спожитого газу у розмірі 25 120,19 грн. Зазначав, що ним не здійснено жодних дій, які б могли бути наслідком несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ, експертиза є виключно припущенням та проведена поверхнево, необгрунтовано, його незгоду з висновком комісії ніде не відображено, чим порушено його права споживача. У 2015 році проводилась перевірка ЗВТ, після якої лічильник повернули подряпаний, газовою службою неодноразово змінювалось розташування лічильника. Акт виявлення порушень № не відповідає формі акту про порушення наведеної в додатку 16 до кодексу ГРМ та відсутні дата, час та місце проведення засідання комісії, на якій буде розглянуто цей акт. Також акт про порушення № 583 та акт експертизи лічильника газу № 1033-07-17-19 не підписані всіма членами комісії та не зроблено запис про відмову від підпису будь-кого з членів комісії, що ставить під сумнів правомочність цих комісій.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати неправомірними дії АТ «Волиньгаз» щодо складання актів про порушення від 11 квітня 2019 року № та від 17 квітня 2019 року № 583, визнати незаконним та скасувати рішення комісії, оформлене протоколом від 18 квітня 2019 року № 18/04/19 у пункті 7, - «Розгляд акта про порушення від 17 квітня 2019 року № 583» та акта-розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості від 07 червня 2019 року № 18 у розмірі 25 120,19 грн, за період з 11 жовтня 2018 року до 10 квітня 2019 року в обсязі 2 318,55 куб. м, встановити новий лічильник газу за рахунок АТ «Волиньгаз» та притягнути до юридичної відповідальності винних за службове підроблення.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що потертості і подряпини на корпусі під лічильним механізмом, подряпини на полімерному захисті лічильного механізму, які вважаються несанкціонованим втручання в роботу ЗВТ, він не вчиняв, як і не надав доказів на підтвердження фактів порушення чинного законодавства під час проведення відповідачем експертизи цього лічильника.

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рожинецького районного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За положеннями частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є захист прав споживачів шляхом визнання неправомірними дії АТ «Волиньгаз» щодо складання актів про порушення від 11 квітня 2019 року № та від 17 квітня 2019 року № 583, визнання незаконним та скасування рішення комісії, оформлене протоколом від 18 квітня 2019 року № 18/04/19 у пункті 7, - «Розгляд акта про порушення від 17 квітня 2019 року № 583» та акта-розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості від 07 червня 2019 року№ 18 у розмірі 25 120,19 грн, встановлення нового лічильника газу за рахунок АТ «Волиньгаз» та притягнення до юридичної відповідальності винних за службове підроблення.

Ця справа є справою про захист прав споживачів, без зазначення ціни позову.

Проте зі змісту вимог випливає що позивач оспорює нарахування йому заборгованості, розмір якої не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (25 120,19 грн).

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Волиньгаз», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів шляхом визнання неправомірними дій постачальника природного газу та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний