Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 641/13836/14-ц

провадження № 61-16769 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на постанову Харківського апеляційного суду від 02 травня 2019 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк»), про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 07 травня 1985 року вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. 04 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. 23 травня 2006 року за час шлюбу, за рахунок спільних коштів ними як подружжям було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , який вони реконструювали. Право власності на зазначений будинок було зареєстровано за відповідачем.

Згоди щодо поділу спірного житлового будинку у добровільному поряду вони дійти не змогли, відповідач має намір продати будинок з метою погашення кредитної заборгованості. Вважала, що вищевказаний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд змінити форму власності на житловий будинок зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність; визнати за кожним із подружжя право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 480 кв. м.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 53,5 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок набуто сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу, він у рівних частках належить їм на праві спільної сумісної власності. Визнанням за позивачкою права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку змінюється правовий режим власності, а тому форма спільної власності (з сумісної на часткову) змінюється у силу закону.

Факт того, що спірний будинок придбано у кредит, не впливає на способи та порядок поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнання права власності на частку спірного житлового будинку за позивачкою не порушує права банку, оскільки не перешкоджає, у разі невиконання грошових зобов`язань за договором кредиту, звернути стягнення на будинок.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2015 року доповнено абзац 2 резолютивної частини заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2015 року після слів «господарськими будівлями і спорудами» словосполученням наступного змісту: «а саме ганок літ. «а2», погріб літ. «е», гараж літ. «ж», сарай літ. «з», лазня літ. «и», зливна яма № 6, огорожа № 1».

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена, заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має усі його права та несе усі обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Банком вимоги про стягнення суми заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не заявлялися, обтяження на іпотеку не скасовано, а тому підстав вважати, що порушені права банку, відсутні.

У грудні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , особи, яка участі при розгляді справи не приймала, подав апеляційну скаргу на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2015 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на судове рішення суду першої інстанції.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 травня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , особи, яка участі при розгляді справи не приймала, задоволено частково. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2015 року, додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нову постанову. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1 відмовлено. В іншій частині заочне рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду з посиланням на повноваження, передбачені статтями 370, 374 ЦПК України, мотивовано тим, що спірний житловий будинок придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитні кошти та передано ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку. 15 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель, на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки відчужило згідно з договором купівлі-продажу від 15 липня 2015 року спірний житловий будинок ОСОБА_4 , особі яка участі при розгляді справи не приймала. Преюдиційним судовим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року у справі № 641/1262/16-ц, яке переглядалось в судах апеляційної та касаційної інстанцій, залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі (Ukraine Mortgage Loan Finance NO 1 PLC), Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед (TMF Trustee Limited), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу від 15 липня 2015 року недійсним.

Ураховуючи викладене, правові підстави для задоволення вимог позивачки про визнання за нею права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку відсутні.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить оскаржувані постанову Харківського апеляційного суду від 02 травня 2019 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасувати й залишити у силі заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2015 року, додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 641/13836/14-ц з Комінтернівського районного суду м. Харкова.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року справу передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутня нотаріально посвідчена згода позивачки, як співвласника спірного житлового будинку, на його відчуження ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2015 року на користь ОСОБА_4 , ним порушено її право співвласника майна. Судом першої інстанції ухвалено заочне рішення 04 червня 2015 року, тобто до укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку від 15 липня 2015 року.

Посилалась на відповідну судову практику Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 07 березня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 04 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

23 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № НАG5GК01270041, за умовами якого ОСОБА_3 , як позичальник отримав кредит у розмірі 45 057 доларів США для придбання будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , на строк до 22 травня 2020 року.

У цей самий день на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого вона, як поручитель, зобов`язалася солідарно з позичальником, ОСОБА_3 ,відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитному договору.

23 травня 2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_7 відчужила ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за ОСОБА_3 .

Також у цей самий день між ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, та ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 . У договорі його сторонами передбачено застереження про продаж іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (пункт .

ОСОБА_1 надала згоду на укладення вищевказаного договору іпотеки від 23 травня 2006 року, що підтверджується її підписом у цьому договорі (а.с. 11-12, т. 1).

15 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки відчужив ОСОБА_4 житловий будинок, житловою площею 8,8 кв. м, загальною площею 53,5 кв. м, та земельну ділянку, площею 0,0491 га, які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 8-11, т. 2).

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 15 липня 2015 року за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку (а.с. 12-13, т. 2).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року у справі № 641/1262/16-ц, яке переглядалось у судах апеляційної та касаційної інстанцій, залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі (Ukraine Mortgage Loan Finance NO 1 PLC), Ті-Ем- Еф Трасті Лімітед (TMF Trustee Limited), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки від 15 липня 2015 року недійсним (а.с. 98-108, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813 сво 18). Така судова практика є незмінною.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для задоволення вимог позивачки про поділ майна подружжя, визнання за нею права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку відсутні, оскільки спірний житловий будинок придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитні кошти і передано його ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку, у тому числі зі згоди позивачки. 15 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель, на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки відчужило згідно з договором купівлі-продажу від 15 липня 2015 року спірний житловий будинок ОСОБА_4 , особі яка участі при розгляді справи не приймала. Зазначеною умовою договору про іпотечне застереження спростовуються доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що потрібна ще одна її нотаріальна згода на укладення договору купівлі-продажу спірного будинку. Таким чином, рішенням суду першої інстанції вирішувалось питання щодо прав та обов`язків ОСОБА_4 , останній у встановленому законом порядку зареєстрував за собою право власності на спірне майно.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що преюдиційним судовим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2016 року у справі № 641/1262/16-ц встановлено законність укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку від 15 липня 2015 року, а тому відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не доводяться.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутня згода позивачки, як співвласника спірного житлового будинку на його відчуження ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2015 року є безпідставними, оскільки таке право банку передбачено у договорі іпотеки, з яким погодилась позивачка, що підтверджується її підписом у цьому договорі.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є, у тому числі право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112 цс 19.

Посилання касаційної скарги на те, що судом першої інстанції ухвалено заочне рішення 04 червня 2015 року, тобто до укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку від 15 липня 2015 року, на увагу не заслуговують, так як правомірність цього правочину встановлена преюдиційним судовим рішенням. А, крім того, судове рішення суду першої інстанції на час укладення вказаного договору не набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України 2004 року), так як воно набирає законної сили після апеляційного перегляду, який здійснювався після укладення договору. А тому у порядку сингулярного правонаступництва ОСОБА_4 мав право на апеляційне оскарження рішення суду.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 02 травня 2019 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк