КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа 759/10912/19 Головуючий у суді першої інстанції: Марко Я.Р.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11280/2020 Головуючий: Гаращенко Д. Р.

04 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Софійського Сергія Юрійовича представника ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробнича фірма «Вест» про визнання майнового права на отримання в натурі об`єкта будівництва,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробнича фірма «Вест» (далі - ТОВ «Науково-Виробнича фірма «Вест») про визнання майнового права на отримання в натурі об`єкта будівництва.

Просив визнати за ОСОБА_1 майнові права на частку в об`єкті незавершеного будівництва у розмірі про інвестованої квартири загальною площею 125,96 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 майнове (речове) право на отримання в натурі об`єкт інвестування квартири загальною площею 125, 96 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з ТОВ «Науково-виробнича фірма «Вест» на користь ОСОБА_1 судовий збір.

В обґрунтування позову зазначив, що 18 липня 2003 року між ним та ТОВ «Науково-виробнича фірма «Вест» було укладено договір інвестування будівництва АДРЕСА_1.

Відповідно до умов договору ТОВ «Науково-виробнича фірма «Вест» після закінчення будівництва у третьому кварталі 2004 року та здачі будинку Державній комісії по прийому будинків у експлуатацію зобов`язувалося передати інвестору (позивачу) квартиру загальною площею 125, 96 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , за умови сплати повної вартості квартири. Відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу 100% вартості квартири, що складає 340 092,00 грн., що підтверджується відповідною довідкою.

В порушення умов договору відповідач, у визначений термін передачі інвестору об`єкту інвестування - третій квартал 2004 року, не здійснив.

Здача в експлуатацію житлового будинку не відбулося.

Будівництво призупинено з вини відповідача. Документи на право власності позивача не оформлені та позивачу не передані.

Право власності на спірне приміщення за позивачем не зареєстровано.

Позивач вважає, що оскільки ним умови договору виконані у повному обсязі, а відповідач умови договору не виконав, об`єкт інвестуванні у вигляді квартири фактично не побудував, не передав його позивачу і як наслідок на позивача квартира не оформлена у встановленому законом порядку на праві власності, не видав йому правовстановлюючі документи на квартиру, тому за ОСОБА_1 повинні бути визнані майнові права на частку в об`єкті незавершеного будівництва у розмірі про інвестованої квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Софійський С.Ю. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив норми процесуального права. Суд першої інстанції не проводив судових засідань, як на стадії підготовчого судового засідання так і під час розгляду справи по суті, не надав можливості позивачеві висловити свою позицію, надати необхідні додаткові пояснення та докази подати заяву про витребування додаткових доказів.

Вважає, що позивачем було надано достатньо доказів, які у своїй сукупності дають підстави дійти до висновку, що ним було сплачено 100% вартості квартири, тому висновки суду про недоведеність позивачем виконання умов договору, щодо сплати 100 % вартості квартири є безпідставними.

На думку апелянта, суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справу та вивчення документів, посилаючись лише на відсутність довідки про внесення 100% вартості квартири.

Апелянт зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції його представником було направлено на адресу Уповноваженої особи з ліквідації ПАТ «Український Інноваційний Банк» Міхно С.С. адвокатський запит від 01 квітня 2020 року та від 24 квітня 2020 року про повернення ОСОБА_1 довідки про внесення ним 100 % вартості квартири, яку було витребувано Банком 07 травня 2004 року.

На виконання адвокатського запиту Уповноважена особа з ліквідації ПАТ «Український Інноваційний Банк» Міхно С.С. повідомив, що не має доступу до первинної банківської документації та відповідно немає можливості перевірити вказану у запиті інформацію та належним чином відреагувати на неї.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції прийняти як докази у справі адвокатський запит № 1 від 01 квітня 2020 року, адвокатський запит № 2 від 24 квітня 2020 року, претензію від 24 квітня 2020 року та відповідь на запити та претензію у листах від 27 квітня 2020 року № 81, 82 Уповноваженої особи з ліквідації ПАТ «Український Інноваційний Банк».

Вважає, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин справи, неправильно застосував норми матеріального права, невірно розтлумачив закон, застосував норми закону, які не підлягають застосуванню при цьому не застосував закон, який підлягав застосуванню, а також зробив помилковий висновок, проігнорував надані належні докази у справі, як наслідок ухвалив незаконне рішення, яке унеможливлює захист порушеного права позивача.

Учасники процесу та їх представники в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2003 року позивач уклав з ТОВ НВФ «Вест» договір інвестування будівництва №439-Г квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 125 , 96 кв. м., в будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов інвестиційного договору, інвестор інвестує кошти у будівництво квартири.

Характеристика об`єкту інвестування: АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 4, загальна площа -125,96 кв.м.

Після закінчення будівництва у третьому кварталі 2004 року та здачі будинку Державній комісії по прийомці будинків у експлуатацію, фірма передає Інвестору вказану в п.п. 1.2.1 квартиру, за умови сплати Інвестором повної вартості квартири, що є предметом договору.

Згідно з п.п 2.2., 2.3. вказаного договору, інвестор зобов`язався оплатити вартість квартири в гривнях у розмірі 100% на протязі восьми банківських днів з моменту підписання договору, шляхом перерахування суми, вказаної в п.2.1 договору на розрахунковий рахунок фірми; факт повної оплати підтверджується довідкою про внесення 100% вартості квартири, що видається фірмою інвестору.

Відповідно до п. 2.4 вказаного договору, після прийому будинку Державною прийомною комісією та повної оплати, квартира стає власністю інвестора.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів виконання позивачем умов договору інвестування будівництва №439-Г від 18 липня 2003 року щодо оплати 100% вартості квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову але вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового мотивування та безпідставно відмовив у зв`язку з не наданням позивачем доказів по оплаті 100% вартості квартири.

Відповідно до частини першої ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Частиною першою статті 328 ЦКУ передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦКУ встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, то купівля-продаж майнових прав - це виникнення правових передумов, необхідних для набуття у майбутньому права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 № 6-318цс15.

Згідно зі ст. 181 ЦК України речі, а не майно, поділено на категорії: нерухомі та рухомі.

При чому до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Рухомими є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Частиною другою ст. 190 ЦКУ передбачено, що майнові права є не споживною річчю.

Майнові права визнаються речовими правами.

Майнові права на об`єкти незавершеного будівництва є обмеженим речовим правом, а не об`єктом рухомого майна.

Частиною восьмою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівельної діяльності" передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року N 461.

Згідно з матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_2 не побудований та не зданий в експлуатацію.

Тому колегія суддів вважає, що на даній стадії вирішення питання щодо внесення повної оплати вартості спірного майна неактуальне оскільки будинок не побудований та не зданий в експлуатацію, а тому визнання будь якого права власності не можливе.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Рішення суду першої інстанції належіть змінити з викладенням мотивувальної часини рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Софійського Сергія Юрійовича представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з підстав визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Д. Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

О.В. Борисова