Справа № 635/2340/20
Провадження по справі № 2/635/1764/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2020 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Березовської І.В.,
секретар судових засідань Калягіна М.П.,
учасники справи:
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 пред`явила до суду позов, яким просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У належному їй будинку зареєстрований, проте з квітня 2016 року не проживає її син ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі. Будь-яких перешкод у проживанні відповідача у житловому будинку позивач не чинила, у квітні 2016 року ОСОБА_2 зібравши усі свої особисті речі, добровільно залишив житло та виїхав з будинку, повідомивши при цьому, що знайшов собі інше місце проживання, але точної адреси не назвав, а тому наразі позивачу невідомо де саме він мешкає. Залишивши житло, відповідач у добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся. Позивач зазначає, що з моменту залишення відповідачем житла, утриманням будинку він не займався, не приймав участі у сплаті комунальних послуг. У зв`язку з відсутністю у позивача інформації про доходи відповідача (як члена сім`ї, зареєстрованого у домогосподарстві), яку вона повинна зазначити у декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, вона позбавлена можливості подати до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення заяву про призначення та надання житлової субсидії. Враховуючи вищенаведене, вважає, що реєстрація відповідача у належному їй будинку порушує її права як власника житлового будинку.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 травня 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Харківського районного суду харківської області від 18 червня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про задоволення позову.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 липня 2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив.
Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 211683336 від 06 червня 2020 року, позивачу ОСОБА_1 належить 2/6 частин, ОСОБА_3 належить 1/6 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
За вказаною адресою зареєстрована позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивача, що підтверджується Довідкою Виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області № 403/02-31 від 17 квітня 2020 року.
Згідно акту депутата Височанської селищної ради Харківського району Харківської області Котлярова С.О. від 17 квітня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але з квітня 2016 року і по теперішній час за місцем реєстрації не проживає, його особистих речей в будинку немає.
Факт реєстрації у спірному житловому будинку відповідача ОСОБА_2 також підтверджується відомостями, отриманими судом в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.
Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Тобто, за змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.
Разом із тим, як вбачається зі змісту ст. 319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.
Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи,зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 . Вказані обставини не спростовані сторонами в ході судового розгляду. Отже, відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї позивача в розумінні ст. 156 ЖК України.
Згідно ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2016 року, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено.
Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік, суду не надано.
Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджала відповідачу у користуванні спірним будинком, в матеріалах справи також відсутні.
За положеннями ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім за подачу позовної заяви судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Харківський районний суд Харківської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 14 листопада 2001 року Харківським РВ УМВС України в Харківській області, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 22 жовтня 2008 року Харківським РВ ГУМВСУ в Харківській області, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Третя особа ОСОБА_3 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .
Повне рішення складено 20 листопада 2020 року.
Суддя І.В. Березовська