Справа № 576/2346/20
Провадження № 2/576/644/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Глухів

Суддя Глухівського міськрайонного суду Сумської області Мазур С.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Галицький відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду із вказаним позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Галицький відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, мотивуючого його тим, що у нього у власності знаходиться автомобіль марки «CHEVROLET NIVA» 2006 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , який був придбаний ним 18.06.2019 через електронні торги, проведені державним підприємством «Сетам».

Однак він не змозі провести державну реєстрацію придбаного лоту, оскільки листом ТСЦ №5942 Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області йому повідомлено, що в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, вказаний автомобіль арештований 18.09.2009 ВРКС СВ ДПА у Львівській області. Зазначає, що вказаний арешт був накладений в рамках кримінальної справи №141-2472 порушеної відносно попереднього власника транспортного засобу, за вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.212 КК України. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2013 ОСОБА_2 (попереднього власника) було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст.212 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки, з конфіскацією усього майна.

Зазначає, що не має можливості в повній мірі здійснювати та реалізовувати своє право власності відносно свого майна через незалежні від нього обставини, а саме: перебування під арештом майна позивача, що в свою чергу унеможливлює здійснення державної реєстрації вказаного автомобіля. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.

Ухвалою суду від 06.11.2020 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 26.11.2020.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, але від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач та третя особа, згідно електронного повідомлення, отримали ухвалу про відкриття провадження у справі і від них не надійшло будь-яких повідомлень про причини неявки, також не подано у встановлений законом п`ятнадцятиденний строк відзиву на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач згідно акту державного виконавця про проведення електронних торгів від 02.07.2019 та протоколу проведення електронних торгів №413316 є переможцем електронних торгів з реалізації лоту № 353075 транспортного засобу марки «CHEVROLET NIVA 212300» 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_3 та сплатив кошти за придбане майно (а.с.6-8).

Листом Територіального сервісного центру № 5941 від 12.02.2020 позивача повідомлено про наявність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів запису про накладення арешту на вищевказаний автомобіль, від 18.09.2009 ВРКС СВ ДПА у Львівській області (а.с.9)

Листом Головного управління ДФС у Львівській області від 25.10.2019 Позивача повідомлено про те, що кримінальна справа № 141-2472 за обвинуваченням ОСОБА_2 скерована до суду, а тому в слідчому управлінні відсутні правові підстави для зняття арешту з майна (а.с.11).

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2013 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 212 КК України та призначено покарання у виді штрафу розміром 20 000 н.м.д.г., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки, з конфіскацією усього майна. Зазначений вирок залишений без змін Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2015 (а.с. 12-16)

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні, а відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки «CHEVROLET NIVA 212300» 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_3 .

Наявність арешту нерухомого майна порушує права позивача щодо користування і розпорядження своєю власністю, які гарантовані йому Конституцією України.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17 зазначив, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову), і виникають із цивільних правовідносин та відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Натомість вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19).

Статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, сс. 1920, п. 42).

У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) ЄСПЛ розглядав ситуацію, яка стосувалася судового розгляду справи про конфіскацію автомобіля за порушення митних правил. В пункті 46 цього рішення ЄСПЛ зазначив наступне: Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78).

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 13, 76, 80, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду справи встановлено порушення прав позивача щодо користування і розпорядження своєю власністю, а тому, беручи до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, воно підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту.

За таких обставин, аналізуючи наведені положення законодавства та встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 13, 76, 80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Головного управління ДФС у Львівській області (вул. Стрийська, буд. 35, м. Львів, п.і. 79003, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Галицький відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (проспект В. Чорновола, буд. 39, Галицький район, м. Львів, Львівська область, п.і. 79019, ) про зняття арешту з майна - задовольнити повністю.

Скасувати арешт з майна: транспортного засобу марки «CHEVROLET NIVA 212300» 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_3 накладений постановою 18.09.2009 ВРКС СВ ДПА у Львівській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Глухівський міськрайонний суд Сумської області до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя С.А. Мазур