Справа № 459/1452/17
Провадження № 2/459/31/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі головуючого - судді Новосад М.Д.

з участю секретаря судових засідань Канюка В.Р.

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Червонограді цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Вишневська Наталія Степанівна, про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ :

30.05.2017 позивачка звернулась в суд із позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 , посвідчений 23.10.2015 приватним нотаріусом Червоноградського нотаріального округу Вишневською Н.С. на підставі ч.1 ст.225 ЦК України, оскільки її батько в момент його складання не усвідомлював значення своїх дій.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою у АДРЕСА_1 . Матір - ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона та її рідна сестра - ОСОБА_6 залишились у батька єдиними найближчими родичами.

Після смерті матері вона фактично одна доглядала за батьком, готувала їжу, прибирала, купляла продукти та ліки. У 2014 році батькові ампутували ліву ногу вище коліна. Вона купила йому інвалідний візок та ходулі. З того часу його стан здоров`я погіршився, він постійно був збуджений, роздратований. Вона розлучилась з чоловіком, займалась підприємницькою діяльністю, доглядала за двома дітьми і хворим батьком.

У 2015 році батько вчинив спробу суїциду. Після цього вона домовилась з відповідачем, який жив по сусідству, щоб той навідував батька два рази в день, за що платила йому кожного місяця 1500 гривень. Вказала, що батько постійно хворів, знаходився на Д-обліку у психоневрологічному диспансері, періодично лікувався на стаціонарі, приймав сильнодіючі психотропні ліки.

Після смерті батька вона є його спадкоємцем за законом першої черги згідно із ст.1261 ЦК України. При оформленні спадщини від нотаріуса їй стало відомо, що він 23.10.2015 оформив заповіт в користь відповідача. Цей заповіт був підписаний нібито ним самим і він зробив в заповіті напис: «Прочитано мною в голос та підписано власноручно». Вважає, що відповідач ініціював оформлення заповіту з метою заволодіння майном батька, скориставшись його безпорадним станом. Нотаріус при оформленні заповіту не проявила достатньої уваги та пильності до особи похилого віку, інваліда, майже нерухомого, не вжила жодних заходів, щоб убезпечити його від зловживання сторонньої особи. На її думку, в заповіті підпис батька підроблено.

Справа перебувала у провадженні судді Кріля М.Д., який 14.06.2017 відкрив провадження.

Ухвалою від 25.09.2017 у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

11.12.2017 відновлено провадження у справі, експертизу не було проведено.

Ухвалою від 22.12.2017 забезпечено позов шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.55).

Ухвалою від 12.04.2018 повторно призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

29.10.2020 до суду надійшов висновок експерта.

29.10.2018 справу було передано судді Новосаду М.Д. шляхом повторного авторозподілу у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_7

26.03.2019 розгляд справи відкладався за клопотанням позивачки.

30.08.2019 в судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, вказаних у позові.

Позивачка додатково пояснила, що між нею та відповідачем була усна домовленість про догляд її батька, за що він отримував гроші. Він брав гроші з пенсії батька, купував продукти, оплачував комунальні послуги, допомагав приготувати їжу, повідомляв їй про стан батька. Вона постійно була із батьком на зв`язку, приїжджала кілька разів в тиждень, привозила медикаменти та лікаря при потребі. На час складання заповіту батько хворів, поводився не адекватно.

Представник позивачки в судовому засіданні вказав, що батькові позивачки належала Ѕ частина будинку, інша частка належала його дочці. Останній хворів. Відповідач доглядав його, за що позивачка платила йому.

Відповідач суду пояснив, що він проживає по сусідству та доглядав померлого батька позивачки ОСОБА_4 до його смерті. Пенсії померлого 2700 грн. не вистачало для забезпечення його усім необхідним: продуктами, ліками, оплати комунальних послуг. Він ночував із ним, прибирав у будинку, готував їжу. Позивачка рідко навідувалась до батька та допомагала йому. Вона знала про заповіт. Померлий сам підписав його.

Представник відповідача додатково вказав, що спірний заповіт був посвідчений у 2015 році, а батько позивачки помер у 2017 році. Висновок експерта не встановив наявність у померлого психічного розладу на момент складання заповіту. Тому вважає позов безпідставним/

24.12.2019 та 03.04.2020 в судовому засіданні було продовжено перерву через неявку учасників.

25.08.2020 в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_8 , який пояснив, що є завідувачем психіатричного відділення в м.Червонограді. В лютому та грудні 2016 року він приїжджав додому до померлого ОСОБА_4 .. В лютому 2017 року приходила на прийом родичка для отримання для нього підтримуючих ліків. Останній був оперований на видалення нижньої кінцівки, знаходився в інвалідному візку, хворів на цукровий діабет, хотів покінчити життя самогубством, скаржився на сон, відмовлявся від їжі. Під час розмови був малослівний, плакав, настрій був знижений. Йому було призначено лікування. В загальному ОСОБА_4 був напружений, агресивний, конфліктував із рідними. Спірний заповіт був посвідчений до його візиту і він не може стверджувати в якому стані перебував померлий на той час у 2015 році.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відмову в позові з наступних підстав.

Як вбачається із копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_1 виданого повторно Червоноградським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області 10.03.2017 року, її батьком є ОСОБА_4 (а.с.8).

Копією довідки від 14.03.2017, виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області, підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , знятий з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю (а.с.9).

Згідно із копією свідоцтва про право власності на квартиру від 19.04.2011, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному (а.с.10). Зазначене також стверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 11.08.2011 року, виданого КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.11).

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.02.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 помер 24 лютого 20.17 року про що зроблено відповідний актовий запис №140 (а.с.6).

Із копії заповіту від 23.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №963 встановлено, що ще за життя, а саме 23.10.2015р ОСОБА_4 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого усе своє майно, де би воно не було та з чого б воно не складалося, яке буде належати йому на день його смерті, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У висновку судово-психіатричної експертизи від 19.09.2018 року № 16/К, проведеної комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», зазначено, що дати відповідь на питання чи міг ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 під час укладання спірного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не виявляється можливим.

У мотивувальній частині цього висновку вказано, що протягом життя ОСОБА_4 хворів соматичними захворюваннями, з приводу чого лікувався стаціонарно. Вперше консультований лікарем-психіатром 02.03.2015 року, який не відмітив розладів психічної діяльності. В подальшому, оглядався лікарем-психіатром двічі на дому, а саме 11.02.2016 р. та 01.12.2016 року. Опис психічного стану ОСОБА_4 лікарем психіатром у проміжку 11 місяців кардинально різний. Тому встановити та оцінити психічний стан ОСОБА_4 в Період між цими оглядами, а саме під час укладання правочину 23.10.2015 року не виявляється можливим.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст.1247,1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із ст. 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ПК України.

Статтею 203 ПК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ПК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсним є заповіт: 1) в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

За змістом частин першої та другої статті 225 ПК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину. недійсним може пред`явити її опікун.

У пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ПК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово- психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦК України 2004 року і статті 89 ЦПК України). будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам та обставинам справи, суд виходить з такого.

Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_4 , серед інших спадкоємців, позивач звернувся до Червоноградської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом.

Факт родинних стосунків між померлим ОСОБА_4 та позивачем повністю підтверджується дослідженими судом доказами.

Таким чином між сторонами виникли правовідносин з оспорювання заповіту.

З метою встановлення стану психічного здоров`я заповідача по справі проведено судово-психіатричну експертизу.

Висновок судово-психіатричної експертизи від 19.09.2018 року №16/К є повним, чітким та конкретним, зроблений на підставі усіх наявних у справі доказів, він містить відповідну оцінку показів свідків та відомостей у медичній документації щодо стану психічного здоров`я померлого ОСОБА_4 . Сумнівів у правильності висновку експертів не встановлено. Позивач не довів, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.

Покази свідка ОСОБА_8 свідчать лише про те, що покійний ОСОБА_4 мав скарги на здоров`я, однак жодним чином не підтверджують того, що складаючи заповіт від 23.10.2015, останній перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що оспорюваний правочин не суперечить актам цивільного законодавства, при його складанні нотаріусом перевірено дієздатність заповідача, вільність волевиявлення і відповідність внутрішній волі та меті (наслідкам), яку він переслідував, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним.

Що стосується посилань позивача про те, що підпис батька підроблено, то суд вважає такі необґрунтовані, оскільки всупереч ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України позивач на підтвердження зазначених обставин належних та допустимих доказів не надав, у судовому засіданні клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв.

Суд наголошує, що процесуальним законом закріплено принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, сторони мають обов`язок доказування і подання доказів (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на догадках і припущеннях суду чи учасників процесу.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що форма спірного заповіту відповідає вимогам ст.1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним. Підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає, тому у задоволенні позовів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Вишневська Наталія Степанівна, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Заходи забезпечення позову за ухвалою від 22.12.2017 - скасувати.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Червоноградський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 23.11.2020

Суддя: М. Д. Новосад