Справа № 323/1675/20
27.11.2020 м. Оріхів
Оріхівський районний суд Запорізької області у складі
головуючого - судді Мінаєва М.М.,
при секретарі - Тахтаул А.Л.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У липні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.11.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру шляхом подання відповідачем позивачу відповідної заяви про отримання банківських послуг.
За умовами договору між сторонами відповідач отримав від відповідача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, під зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитними коштами за відповідною ставкою та здійснювати інші платежі.
Відповідач користувалась кредитними коштами, але порушила вимоги кредитного договору, а саме не виконувала в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту. У зв`язку з цим, станом на 31.05.2020 року виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 291375,63 грн., в тому числі 2481,42 грн. основної суми кредиту, 286044,21 грн. за користування кредитними коштами, 2850,00 грн. пені. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, але, керуючись принципом диспозитивності, просить стягнути з відповідача заборгованість з основної суми кредиту у розмірі 2481,42 грн. та частину заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 130038,44 грн. (за період до 29.03.2019 року), а всього 132519,86 грн.
Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 28.07.2020 року відкрито спрощене позовне провадження, у якій роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов.
Відзив на позов та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходили.
У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву у якій просить розглянути справу без його участі, прохає суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, як за встановленим місцем реєстрації, так і шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду в мережі Інтернет, в судове засідання тричі не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзиву на позов не надала, що відповідно до ст. 280 ЦПК України в сукупності є підставою для заочного розгляду справи і про що 27.11.2020 року була постановлена відповідна ухвала.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору позивачем надано фотокопію Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У зазначеній заяві містяться анкетні відомості про відповідача, а також у відповідних графах містяться підписи відповідача та представника позивача. Водночас заява не містить відомості про те, яку банківську картку та на яких умовах бажав отримати відповідач.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Водночас заява не містить підтвердження відповідача про те, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Крім того, заява не містить згоди відповідача на отримання примірника договору шляхом роздрукування з офіційного сайту позивача, а також не містить зобов`язання відповідача регулярно ознайомлюватись із змінами Умов та Правил надання банківських послуг на офіційному сайті позивача.
Водночас, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Суд виходить з того, що, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, - до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України щодо правил укладання договору приєднання.
За таких обставин наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд виходить з того, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Водночас позивачем надана копія Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», скріпленої підписом відповідача. Ця довідка містить відомості про процентну ставку за користування кредитними коштами (2,5% на місяць), розмір та строки внесення мінімального платежу за кредитом, ставку пені, ставки різних комісій тощо.
Крім того, позивачем надані відомості про те, що відповідачу 11.11.2011 року була видана кредитна картка № НОМЕР_1 із строком дії до 31.10.2015 року, а також про те, що кредитний ліміт за цієї карткою у різні періоди часу встановлювався позивачем в межах від 300,00 грн. до 2500,00 грн.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що, оскільки сторонами були узгоджені такі істотні умови кредитного договору, як сума кредиту (кредитний ліміт), процентна ставка за користування кредитом та кінцевий строк повернення кредиту та процентів за користуванням ним (не пізніше терміну дії кредитної картки), фактично між сторонами був укладений кредитний договір на вказаних істотних умовах, а решта умов якого є звичайними умовами, які випливають безпосередньо із закону.
Відповідно до вказаної довідки, кредитна картка № НОМЕР_1 із встановленим строком дії до 31.10.2015 року була єдиною кредитною карткою, яка видавалась відповідачу.
Відтак, з моменту початку фактичного користування кредитними коштами у відповідача виникло зобов`язання з повернення використаних кредитних коштів та процентів за користування ними за ставкою 2,5% на місяць (30% річних) не пізніше 31.10.2015 року.
Відповідно до виписки про рух коштів по кредитному рахунку відповідача, в період 2011-2015 років року вона користувалась кредитними коштами, періодично, але не регулярно, поповнюючи кредитний рахунок.
Згідно цієї виписки, а також наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній раз відповідач скористалась кредитними коштами 12.02.2014 року шляхом зняття готівки через банкомат на суму 100,00 грн., у зв`язку з чим станом на 01.03.2014 року заборгованість з основної суми кредиту становила 2481,42 грн., із того часу залишалась незмінною для дня закінчення строку дії картки, а заборгованість зі сплати процентів станом на 01.03.2014 року становила 121,60 грн.
В подальшому відповідач кредитною карткою не користувалась.
Оцінюючи у сукупності встановлені факти, суд бере за основу й застосовує висновки щодо правильного застосування норм матеріального права, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.
Зокрема, у п. п. 89-93 вказаної Постанови зазначається, що, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак, нарахування позивачем процентів за користування кредитом за період з 01.11.2015 року і по 29.03.2019 року є неправовірним, і позов у цій частині не підлягає задоволенню саме з підстав, викладених у п. 91 Постанові ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.
Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 31.10.2015 року, суд виходить з такого.
Як випливає з узгоджених сторонами умов кредитування, позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитними коштами за ставкою 2,5% процентів на місяць.
За період з дати утворення остаточної заборгованості з основної суми кредиту (01.03.2014 року) до дня припинення строку кредитування (31.10.2015 року), тобто за 20 місяців, сума процентів за користування кредитними коштами становить 1240,80 грн. (2481,42 грн. х 2,5% х 20). З урахування суми процентів в розмірі 121,60 грн., які вже підлягали сплаті станом на 01.03.2014 року, загальна сума процентів, які мала сплатити відповідач, становила 1362,40 грн.
Водночас за період після 01.03.2014 року відповідач поповнила кредитну картку на загальну суму 1800,00 грн.
Оскільки черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням, передбачена ст. 534 ЦК України, передбачає, що у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання, у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, а у третю чергу сплачується основна сума боргу, суд вважає, що сплачені на користь позивача після 01.03.2014 року грошову суму у розмірі 1800,00 грн. мають бути зараховані в рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами та пені.
При цьому суд відхиляє в цій частині розрахунок позивача, оскільки він ґрунтується, в тому числі, на нарахуванні процентів за ставками, які підвищувались з 01.09.2014 року та 01.05.2015 року, про що сторони не домовлялись.
Таким чином, невиконаним залишається зобов`язання з повернення основної суми кредиту на суму 2481,42 грн., і лише в цій частині позов підлягає задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам в порядку ст. 141 ЦПК України.
Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 267, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 81, 82, 84, 19, 141, 176, 263-265 ЦПК України, суд
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду безпосередньо або через Оріхівський районний суд Запорізької області. У цьому разі 30-денний строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв