Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 752/18476/16-ц

провадження № 61-3520св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Колдіної О. О. від 16 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., від 15 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 17 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL8894, відповідно до умов якого останньому встановлено кредитний ліміт в розмірі 165 460 доларів США строком до 31 серпня 2028 року. На виконання вимог підпункту 1.1.1 цього договору між сторонами було укладено додаткову угоду № BL8894/К-1, згідно із якою позичальник отримав кредит у розмірі 165 460 доларів США, які зобов'язався повернути.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку АДРЕСА_1 .

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у сумі 1 618 394,34 грн, яку стягнуто з боржника та поручителя - товариства з обмеженою відповідальністю «Про-Майстер» (далі - ТОВ «Про-Майстер») на користь банку рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року.

За таких обставин позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Протокольною ухвалою суду першої інстанції до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача судом залучено службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року, позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_1, загальною площею 72,10 кв. м, житловою площею 41,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні 53 500 доларів США, в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Універсал Банк» за генеральною угодою № ВL 8894 від 17 вересня 2008 року, яка станом на 03 червня 2014 року становить по тілу кредиту - 163 108, 95 доларів США; за відсотками - 35 865, 53 доларів США; по пені - 3 501, 98 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору та не погасив заборгованість за цим договором, зокрема і на виконання рішення суду про стягнення з нього вказаної заборгованості, а тому за відсутності відповідних обмежень наявні правові підстави для звернення стягнення шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на предмет іпотеки, переданий кредитору з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. При цьому суди виходили із того, що позичальник не оскаржував розмір заборгованості за кредитом.У порушення умов договору іпотеки ОСОБА_1 без згоди іпотекодержателя надала дозвіл на реєстрацію у квартирі, яка є предметом іпотеки, своєї доньки ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Установивши, що ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 мають інше житло, окрім іпотечного, суди дійшли висновків про те, що права неповнолітнього ОСОБА_4 не є порушеними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не залучили до участі у розгляді справи ТОВ «Про-Майстер» як поручителя за кредитним договором та не дослідили зібрані у справі докази, а також не перевірили чи надсилав банк боржнику письмову вимогу про погашення заборгованості, що мала передувати зверненню стягненню на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 19 лютого 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 вересня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL 8894, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту 165 460 доларів США, а останній зобов`язався повернути використаний ліміт та сплатити плату за користування ним не пізніше 31 серпня 2028 року.

У цей же день між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду (індивідуальну угоду) № ВL 8894 /К-1 до генерального договору № ВL 8894, згідно із якою банк зобов`язався встановити позичальнику кредитну лінію в сумі 165 460 доларів США, а останній зобов`язався повернути всю суму кредиту не пізніше 31 серпня 2009 року.

17 вересня 2008 року ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Про-майстер» було укладено договір поруки № ВL 8894-П1, відповідно до якого ТОВ «Про-майстер» зобов`язалося відповідати перед ПАТ «Універсал Банк» за невиконання ОСОБА_2 його зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних послуг № ВL 8894 та додатковою угодою № ВL 8894/К-1 до нього.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 вересня 2008 між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 липня 2013 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 січня 2014 року, з ОСОБА_2 та ТОВ «Про-майстер» у солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за генеральним договором № ВL 8894 від 17 вересня 2008 у сумі 1 611 305, 27 грн. Рішення суду боржником не виконане.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 03 червня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за генеральною угодою № ВL 8894 становить 202 476,46 доларів США, що на день здійснення розрахунку за курсом НБУ становить 2 395 966,11 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 163 108,95 доларів США; заборгованість по відсотках - 35 865,53 доларів США; заборгованість по пені - 3 501,98 доларів США.

Згідно із звітом про незалежну оцінку ринкова вартість вказаної квартири станом на 14 серпня 2016 року становить 53 500 доларів США.

Відповідно до довідки про склад сім`ї в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_3 та її онук ОСОБА_4 , 2004 року народження.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у спірній квартирі з 30 липня 2009 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 17 вересня 2008 року, поданої приватному нотаріусу при посвідченні договору іпотеки, остання стверджувала, що квартира, яка передається в іпотеку є її особистою власністю. Про право користування квартирою інших осіб іпотекодавець не зазначала (а.с. 31).

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна ОСОБА_1 є власником іншого нерухомого майна на підставі договору дарування від 09 лютого 2001 року, а ОСОБА_2 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 (а.с. 156-157).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено частиною першою статті 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави, а саме заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Заставодавцем відповідно до частини першої статті 583 ЦК України може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Згідно з пунктом другим частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника (пункт сьомий частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору від 17 вересня 2008 року.

При цьому суди вірно виходили із того, що надаючи квартиру і іпотеку, ОСОБА_1 стверджувала, що це майно є її особистою власністю і не зазначала про право інших осіб на користування квартирою. У порушення умов договору іпотеки від 17 вересня 2008 року ОСОБА_1 без згоди банка як іпотекодержателя надала дозвіл липні 2009 року на реєстрацію у квартирі, яка є предметом іпотеки, своєї доньки ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 . Установивши, що ОСОБА_3 , а також батько ОСОБА_4 - ОСОБА_2 мають інше житло, окрім іпотечного, суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що права неповнолітнього ОСОБА_4 внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , не є порушеними.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18).

Оскільки належним відповідачем у справі за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки є саме майновий поручитель ОСОБА_1 , яка своїм майном відповідає перед банком за неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 , тому доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права у зв'язку із незалученням ТОВ «Про-майстер» є безпідставними, оскільки питання про його права та обов'язки судами у цій справі не вирішувались. Разом із тим ТОВ «Про-майстер» не зверталось до суду із відповідними скаргами на рішення судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що суди у порушення норм процесуального права не перевірили чи надсилав банк боржнику письмову вимогу про погашення заборгованості, що мала передувати зверненню стягненню на предмет іпотеки, не дають підстав для висновку про скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» ненадсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи про вимогу банку звернути стягнення на предмет іпотеки з листопада 2016 року, вжила будь-яких заходів на погашення кредитної заборгованості як майновий поручитель ОСОБА_2 з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 22 квітня 2019 року зупинено виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року - без змін.

Поновити виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара