Справа № 461/7962/20
Провадження № 6/461/132/20
УХВАЛА

Іменем України

24.11.2020 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Пелех О.А.,

за участю:

представника заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи Федькович Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові заяву ОСОБА_3 про визнання виконавчого документу (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду м.Львова з заявою про визнання виконавчого документу (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви покликається на те, що 12.10.2020 року Галицьким районним судом м.Львова винесено судовий наказ у справі №461/7962/20 яким з боржника ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.09.2020 року і до досягнення дітьми повноліття. 06.11.2020 року на підставі судового наказу державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 63532351. Заявник вважає, що виданий судовий наказ є таким, що не підлягає виконанню, оскільки його обов`язок боржника відсутній повністю у зв`язку з тим, що він добровільно його виконує. Окрім того повідомив, що діти проживають разом з ним у квартирі, яка належить йому на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; матеріально утримує сина та дочку, забезпечує їх житлом, побутом, одягом, належним харчуванням, медичним забезпеченням; бере активну участь у фізичному розвитку дітей. Оскільки ОСОБА_3 добровільно та належно виконує свій обов`язок, як батька, по утриманню дітей, просить заяву задоволити.

24.11.2020 року через канцелярію Галицького районного суду м.Львова Рефцьо О.І. подала письмові заперечення щодо заяви про визнання виконавчого документу (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню, у яких зазначила, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу не дає коштів для забезпечення дітям належного харчування, навчання, одягу, розвитку та дозвілля і відповідно не виконує обов`язку по утриманню дітей. Окрім того, ОСОБА_2 стверджує, що копії квитанцій, на які покликається ОСОБА_3 на підтвердження добровільного виконання свого обов`язку зі сплати аліментів, а також витрати на відпочинок, який мав місце у 2019 року, стосуються виплат, здійснених до видачі судового наказу, відтак не можуть свідчити про добровільне виконання обов`язку.

В судовому засіданні представника заявника ОСОБА_1 заяву ОСОБА_3 підтримала, просила таку задоволити в повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення заяви заперечили, просили відмовити у задоволенні такої.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Галицького районного суду м.Львова від 03.05.2018 року.

У шлюбі народилося двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження /а.с.8-9/.

З довідки №3588 від 14.09.2020 року, виданої ЛКП «Старий Львів» вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.16/.

12.10.2020 року Галицьким районним судом м.Львова винесено судовий наказ у справі №461/7962/20, яким з боржника ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 28.09.2020 року і до досягнення дітьми повноліття /а.с.22/.

Як встановлено судом у межах розгляду заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, шлюбні відносини між стягувачем та боржником припинені, однак такі надалі проживають в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом досліджені докази, на які покликаються заявник та його представник, як на підставу своїх доводів, а саме копії квитанцій /а.с.52-61/, однак такі суд не може брати до уваги, оскільки у них не зазначено призначення платежу, з відповідних квитанцій не можливо встановити, чи дійсно ці товари придбав ОСОБА_3 саме для дітей, квитанції не містять найменування товару, а наявна лише загальна сума до сплати, відтак такі не можуть являтися належними та допустимими доказами добровільного виконання обов`язку батька зі сплати аліментів.

Покликання ОСОБА_3 на те, що діти проживають разом з ним, тому відсутній обов`язок щодо сплати аліментів, судом не може братися до уваги як обґрунтований доказ, оскільки, такі доводи боржника є безпідставними, виходячи з такого. За змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність а ні від розірвання шлюбу, а ні від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте Сімейний кодекс України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Звідси можна зробити висновок, що право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним та не обмежене в тому числі й перебуванням у зареєстрованому шлюбі чи то фактичним проживанням в одному помешканні. Положенням СК України про право на звернення до суду за отриманням рішення про стягнення аліментів законодавцем якраз передбачені на той випадок, коли батько дитини неналежним чином виконує власні обов`язки з утримання дитини. За приписами ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тобто, обов`язку виконання судового рішення, що набрало законної сили, так само не ставиться в передумову волевиявлення боржника та він (обов`язок виконання рішення суду) не залежить від того чи розірвано шлюб між сторонами та чи проживають вони окремо.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів, внормовані Розділом VІ ЦПК України.

В силу ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

З наведених положень законодавства випливає, що підставою для виконання судових рішень є виконавчі листи.

Відповідно до ст.432 ЦПК України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». Суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як випливає із змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року, наведені в статті 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Наведені заявником обставини не підпадають під перелічені в цивільному процесуальному законі підстави для визнання виконавчого документа (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного та керуючись ст.129-1 Конституції України, ст.ст.15, 181 СК України, ст. ст. 260, 261, 431, 432 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого документу (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Зубачик Н.Б.