Дата документу 24.11.2020 Справа № 333/3539/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3539/19
Провадження №22-ц/807/3578/20
Головуючий в 1-й інстанції - Світлицька В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування уточненого позову, зазначила, що позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , останньому на праві приватної спільної часткової власності на 30.03.2015 року належало 4/5 житлового будинку АДРЕСА_1 . 15.06.2015 року ОСОБА_2 подарував сину ОСОБА_3 13/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 23.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявами до Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг ЗМР про зняття позивача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з вибуттям, та про реєстрацію місця проживання у свого чоловіка ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами розгляду вказаних заяв, 23.05.2019 року відповідач відмовив у здійсненні зазначених послуг через відсутність згоди усіх співвласників житла, тому провести одночасно зняття/реєстрацію місця проживання не можливо. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд зобов`язати відповідача зняти ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язати зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем надано всі належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 183575774 від 04.10.2019 року, ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 13/50 частки та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 27/50 частки будинку АДРЕСА_1 .

23.05.2019 року ОСОБА_1 подала до Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг ЗМР заяву № 1210-3/04-20 про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та заяву № 945-3/04-16 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

23.05.2019 року головним спеціалістом Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг ЗМР Дарієнко Г.С. відмовлено ОСОБА_1 у знятті з реєстрації та у реєстрації місця проживання, оскільки особа не подала необхідних документів (відсутня згода усіх співвласників житла), тому провести одночасно зняття/реєстрацію місця проживання неможливо.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згода на реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 була надана лише одним із співвласників - ОСОБА_2 , інші співвласники такої згоди не надали, а позивачем в свою чергу не надано документів, які підтверджують її право на проживання у будинку.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження (далі - Закон).

Відповідно до статті 2 Закону 1382-ІV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно зі статтею 6 Закону 1382-ІV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 року, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, підставою для реєстрації місця проживання особи, яка не є власником житла, де має намір зареєструватися, є документи, які засвідчують право даної особи на проживання у цьому житлі або документально оформлена згода на реєстрацію, надана власниками даного житла.

При цьому, колегія суддів зазначає, що до повноважень реєстраційного органу не входить визначення статусу майна як придбаного в період шлюбу, визначення майна спільною сумісною власністю та ін. Вимог у цій справі до належних відповідачів позивач щодо визнання за нею права власності на частку у майні, що надає їй право користування та реєстрації в ньому не заявляла.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 листопада 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков