ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1653/17 Номер провадження 22-ц/814/2323/20Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бригиди Валентина Віталійовича на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року (ухвалене суддею Іващенко Ю.А., повний текст судового рішення складено суддею 26 серпня 2020 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належить автомобіль «Volkswagen LT 46», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказував, що 29.10.2016 року, близько 02.40 години, ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. Сергія Кемського (Жовтневій) в м. Коростені в напрямку с. Вехи Коростенського району Житомирської області. Рухаючись на вказаному транспортному засобі по вул. Сергія Кемського (Жовтневій), зі швидкістю, яка не перевищувала дозволеної швидкості руху на даній ділянці дороги, наближаючись до перехрестя з головною дорогою Київ-Ковель, водій ОСОБА_1 , порушив пункти 12.3, 16.3, 16.11 ПДР України, а саме виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, рухаючись по другорядній дорозі, проїхав без зупинки, на вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», та дорожньої розмітки 1.12 (стоп- лінія), не надав дорогу автомобілю «Volkswagen LT 46» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі Київ-Ковель в напрямку Ковеля, виїхав з другорядної дороги на головну дорогу, в результаті чого відбулося зіткнення між автомобілем «ВАЗ-2104» реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобілем «Volkswaaen LT 46» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в наслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень та було спричинено тілесні ушкодження пасажирам автомобіля «ВАЗ-2104» реєстраційний номер НОМЕР_2 .Під час зіткнення належний йому автомобіль «Volkswagen LT 46» отримав значні механічні пошкодження.

За даним фактом СВ Коростенського ВП ГУ НП в Житомирській області було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, внесеному 29.10.2016 року до ЄРДР за N01661.

Вказував, що ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28.04.2017 року у справі №279/1210/17, дії обвинуваченого ОСОБА_1 , кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження та звільнено останнього від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із примиренням з потерпілими, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Проте, позивач вважає, що закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 не звільняє його від відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Для визначення розміру матеріального збитку, спричиненого належному йому автомобілю «Volkswagen LT 46», реєстраційний номер НОМЕР_1 ним було замовлено проведення відповідного дослідження (оцінки) у ФОП ОСОБА_3 та згідно звіту №00304 від 30.11.2016 року про незалежну оцінку майна вартість матеріального збитку, завданого позивачу, в результаті його пошкодження при ДТП, складає: 206 623,87 грн. (двісті шість тисяч шістсот двадцять три гривні 87коп.)

Шкоду було частково відшкодовано Страховиком відповідача Страховою Компанією «Глобус» в межах ліміту відповідальності в сумі (100 000 -510 грн.(франшиза) = 99 490,00 грн. відповідно до вимог cт. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Однак суми, відшкодованої страхувальником відповідача не вистачило на відшкодування завданої йому шкоди. Тому, він прохав суд стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Залишок невідшкодованого матеріального збитку складав: 206 623,87 грн. - 99 490,00 грн = 107 133,87 грн. та документально підтверджені витрати, пов`язані з визначенням вартості матеріального збитку, завданого автомобілю на загальну суму 1 500,00 грн.

Розмір завданої йому відповідачем моральної шкоди він оцінює в 30 000,00 грн., які і прохав стягнути з відповідача на його користь. Також прохав стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 72 486 грн. 65 коп. майнової шкоди, 10 000 грн. моральної шкоди, а всього 82 486 грн. 65 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 609 грн. 03 коп, витрати на визначення розміру матеріального збитку в розмірі 902 грн. 26 коп, а всього 4 511 грн. 29 коп. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 938 грн. 20 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 339 грн. 97 коп, витрати, пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 2 412 грн. 95 коп, витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду та підготовки до розгляду справи в розмірі 1 476 грн. 19 коп, а всього 6 229 грн. 11 коп. судових витрат.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди в сумі 72486 грн. 65 коп. та судових витрат 4511 грн.29 коп, а також про стягнення з нього 938 грн. 20 коп. судового збору, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Рішення суду в частині стягнення 10000 моральної шкоди залишити в силі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що судом не вірно визначено розмір матеріального збитку спричиненого позивачу ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля. Посилається на те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля (340313 грн.79 коп.) перевищує його ринкову вартість (171976 грн. 65 коп.), що підтверджується висновом експерта №28/19-54 від 19.04.2019 року. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував висновок експерта №16778/20-54 від 10.07.2020 року при визначенні розміру матеріального збитку. З урахуванням якого позивачу повинно бути відшкодовано 98842 грн. 43 коп. (171976 грн. 65 коп. (висновок експерта №28/19-54 від 19.04.2019 року) відняти 73134 грн.22 коп. (висновок експерта №16778/20-54 від 10.07.2020 року). Вказує, що оскільки різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП становить 98842 грн. 43 коп., а згідно оборотної відомості позивач ОСОБА_2 отримав страхове відшкодування в сумі 99490,00 грн., то страхова компанія повністю відшкодувала матеріальну шкоду ОСОБА_2 внаслідок пошкодження його автомобіля та навіть з передплатою 647 грн. 57 коп. Тому вважає, що в частині стягнення 72486 грн. 65 коп. майнової шкоди ОСОБА_2 слід відмовити, а відповідно і зменшенню стягнення судових витрат і судового збору. Також зазначив, що Звіт №0303 про незалежну оцінку майна (визначення матеріального збитку) є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом у даній справі, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за його проведення.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.1ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди в сумі 72486 грн. 65 коп. та судових витрат, та беручи до уваги те, що сторони погодилися з рішенням місцевого суду в інших частинах прийнятих за наслідками розгляду пред`явленого позову, а тому рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року перевіряється лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача,у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України та роз`яснень які містяться у п.п.14-15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивачу на праві власності належить автомобіль «Volkswagen LT 46», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

29.10.2016 року, близько 02 год. 40 хв., ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. Сергія Кемського (Жовтневій) в м. Коростені в напрямку с. Вехи Коростенського району Житомирської області.

Рухаючись на вказаному транспортному засобі на по вул. Сергія Кемського (Жовтневій) зі швидкістю, яка не перевищувала дозволеної швидкості руху на даній ділянці дороги, наближаючись до перехрестя з головною дорогою Київ-Ковель, водій ОСОБА_1 , порушив пункти 12.3, 16.3, 16.11 ПДР України та дорожнього знаку 2.2«Проїзд без зупинки заборонено», Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, рухаючись по другорядній дорозі, проїхав без зупинки на вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» та дорожньої розмітки 1.12 (стоп-лінія), не надав дорогу автомобілю «Volkswagen LT 46» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі Київ-Ковель в напрямку Ковеля, виїхав з другорядної дороги на головну дорогу, в результаті чого відбулося зіткнення між автомобілем «ВАЗ-2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобілем «Volkswagen LT 46» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України звільнено у зв`язку із примиренням з потерпілими, кримінальне провадження відносно нього закрите ( т.1 а.с.17,18).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ-2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована у Страховій Компанії «Глобус».

Шкоду було частково відшкодовано Страховиком відповідача Страховою Компанією «Глобус» в межах ліміту відповідальності в сумі (100 000 - 510 грн. (франшиза) = 99 490,00 грн. відповідно до вимог cт.22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (т.1 а.с.8).

Позивач ОСОБА_2 для визначення розміру матеріального збитку, спричиненого належному йому автомобілю «Volkswagen LT 46» замовив проведення відповідного дослідження (оцінки) у ФОП ОСОБА_3 . Згідно звіту №00304 від 30.11.2016 року про незалежну оцінку майна вартість матеріального збитку в результаті пошкодження автомобіля, належного ОСОБА_2 при ДТП складає 206 623,87 грн.

Страховиком відповідача Страховою Компанією «Глобус» позивачу ОСОБА_2 було частково відшкодовано завдану при ДТП шкоду в межах ліміту відповідальності в сумі (100 000 -510 грн.(франшиза) = 99 490,00 грн.

На замовлення відповідача ОСОБА_1 10.07.2020 року експертом Київського науково-дослідного інститутом судових експертиз Єрмоленко О.О. було проведено автотоварознавчу експертизу та встановлено ринкову вартість транспортного засобу автомобіля «Volkswagen LT 46», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , станом на дату проведення огляду 11.04.2019 року, яка складала 144 963,00 грн. Також встановлено, що вартість транспортного засобу -«Volkswagen LT 46», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , після ДТП, що сталася 29.10.2016 року, складала 73 134, 22 грн.

19.04.2019 року відповідно до ухвали Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04.12.2018 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено судову автотоварознавчу експертизу за результатами якої було встановлено вартість матеріального збитку(шкоди), завданого власнику КТЗ ОСОБА_2 , «Volkswagen LT 46», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП 29.10.2016 року близько 02 години 40 хвилин по вул. Сергія Кемського (Жовтневій) в м. Коростені, в результаті зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 , «ВАЗ 2104» д.н.з. НОМЕР_2 на дату проведення оцінки складає 171 976, 65 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає різниця між вартістю матеріального збитку (шкоди), завданого власнику КТЗ ОСОБА_2 , встановленого висновком експерта від 19.04.2019 року (т.2 а.с.147) та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), тобто 72 486, 65 грн (171 976, 65 99 490). При цьому, суд зазначив, що позивачем обґрунтовано розмір моральної шкоди на суму 10000 грн.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_2 задоволено частково в розмірі 82 486, 65 грн. (72486, 65 грн. майнової шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди), суд розрахував судові витрати позивача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Так, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №28/19-54 від 19.02.2019 року, вбачається, що вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику КТЗ ОСОБА_2 , «Volkswagen LT 46», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП 29.10.2016 року близько 02 години 40 хвилин по вул. Сергія Кемського (Жовтневій) в м. Коростені, в результаті зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 , «ВАЗ 2104» д.н.з. НОМЕР_2 на дату проведення оцінки складає 171 976, 65 грн. (т.2 а.с. 141-147).

Страховиком відповідача Страховою Компанією «Глобус» позивачу ОСОБА_2 було частково відшкодовано завдану при ДТП шкоду в межах ліміту відповідальності в сумі (100 000 -510 грн.(франшиза) = 99 490,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 на підставі 1194 ЦК України, має відшкодувати позивачу різницю між визначеною висновком №28/19-54 вартістю матеріального збитку в розмірі 171 976,65 грн. та лімітом відповідальності страховика в розмірі 99 490,00 грн, що складає 72486,55 грн.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував висновок експерта №16778/20-54 від 10.07.2020 року при визначенні розміру матеріального збитку є помилковими, оскільки вказаний висновок свідчить лише про те, до якого саме стану відновив транспортний засіб позивач, а не про розмір завданого йому матеріального збитку (шкоди), завданої внаслідок ДТП, що мала місце 29.10.2016 року, щодо чого позивачем заявлено позовні вимоги.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд в оскаржуваній частині не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бригиди Валентина Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавськоїобласті від 17 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 24 листопада 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська ______________ В.П. Пікуль