Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 342/1005/18

провадження № 61-13601св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне фермерське господарство «Геліос»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного фермерського господарства «Геліос» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року у складі судді Гайдича Р. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного фермерського господарства «Геліос» (далі - ПФГ «Геліос») про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Він є спадкоємцем двох земельних ділянок після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 03 серпня 2016 року ці земельні ділянки ним успадковано, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину № 639 та № 640, виданими в. о. державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори. Упродовж 2007-2018 років ці земельні ділянки використовує у своїй діяльності ПФГ «Геліос». Він неодноразово вимагав у відповідача повернути земельні ділянки, які обробляються самовільно, звертався з цього приводу у прокуратуру та поліцію. У травні 2018 року під час розгляду його скарги Головним управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області він дізнався про існування двох договорів, датованих 10 квітня 2007 року, сторонами яких зазначено ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос». Ці договори є недійсними у зв`язку з тим, що його бабуся ОСОБА_2 у квітні 2007 року важко хворіла і не могла їх підписати, а у червні 2007 року вона померла. У договорах міститься посилання на державні акти на землю, що були видані вже після смерті ОСОБА_2 . Оскільки він дізнався про порушення свого майнового права у травні 2018 року, коли голова ПФГ «Геліос» Лазорко В. В. подав до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області пояснення, до якого додав копії договорів оренди спірних земельних ділянок, тому позовну давність для захисту порушеного права необхідно обчислювати з травня 2018 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2007 року, площею 1,8266 га, кадастровий номер :05:001:0054, яка знаходиться в урочищі «Копанки» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2007 року, площею 0,2082 га, кадастровий номер :08:002:0144, яка знаходиться в урочищі «Кізія» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос»; зобов`язати ПФГ «Геліос» в особі його керівника Лазорка В. В. усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом звільнення земельних ділянок з кадастровими номерами :05:001:0054 та :08:002:0144 від посівних культур та повернення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,8266 га, кадастровий номер :05:001:0054, яка знаходиться в урочищі «Копанки» с. Стрільче Городенківського району Івано- Франківської області та земельної ділянки, площею 0,2082 га, кадастровий номер :08:002:0144, яка знаходиться в урочищі «Кізія» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2007 року, площею 1,8266 га, кадастровий номер :05:001:0054, яка знаходиться в урочищі «Копанки» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос».

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2007 року, площею 0,2082 га, кадастровий номер :08:002:0144, яка знаходиться в урочищі «Кізія» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос».

Зобов`язано ПФГ «Геліос» в особі його керівника Лазорка В. В. усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом звільнення вказаних земельних ділянок від посівних культур та повернення їх ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сторони договорів ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос» не могли досягти згоди щодо істотних умов договору, оскільки на момент укладення договорів, 10 квітня 2007 року, були відсутні державні акти на земельну ділянку, що видані після смерті ОСОБА_2 18 червня 2007 року, а саме 22 серпня 2007 року, яка згоди та повноважень на їх укладення й підписання іншій особі не надавала, є всі підстави вважати недоведеною наявність у ОСОБА_2 волевиявлення на укладення цих договорів. Тому, виходячи з положень, передбачених частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вказані договори є недійсними у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої частиною третьою статті 203 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У липні 2019 року ПФГ «Геліос» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач знав або міг припускати про наявність договорів оренди землі, виконуючи їх умови та отримуючи орендну плату, отже, мав можливість дізнатися про порушення своїх прав у межах позовної давності. Крім того, позивач не ставив питання про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо встановлення належності ОСОБА_2 підпису у спірних договорах та щодо часу внесення записів дат, серій та номерів державних актів у вже укладені та підписані ОСОБА_2 оспорювані договори, тому мотиви апеляційного суду, що спадкодавець не підписував оспорюванідоговори, ґрунтуються на припущеннях.

У серпні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

Судами встановлено, що земельна ділянка площею 1,8266 га, кадастровий номер 262168500:05:0001:0054, що розташована в урочищі «Копанки» на території Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, та земельна ділянка площею 0,2082 га, кадастровий номер 262168500:05:0001:0144, що розташована в урочищі «Кізія» на території Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, належали ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 27). Після її смерті ці земельні ділянки 03 серпня 2016 року успадкував ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину № 639 та № 640, виданими в.о. державного нотаріуса Городенківської державної нотаріально контори (т. 1, а. с. 28-31).

У травні 2018 року ОСОБА_1 дізнався про існування двох договорів оренди його земельних ділянок (т. 1, а. с. 23, 25), датованих 10 квітня 2007 року, де сторонами записані його покійна бабуся ОСОБА_2 та ПФГ «Геліос», які були подані ПФГ «Геліос» під час розгляду його скарги до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Строк дії договорів - 15 років.

Згідно з умовами договорів передача земельних ділянок здійснюється на підставі державних актів на земельні ділянки, датою реєстрації яких є 22 серпня 2007 року, які є невід`ємними частинами договорів. Указане свідчить про те, що державні акти на земельні ділянки були видані після смерті ОСОБА_2 , дата укладення спірних договорів передує даті видачі самих актів.

Відповідно до пункту 44 договорів вони набирають чинності з моменту їх підписання та державної реєстрації. Датою реєстрації даних договорів є 20 серпня 2008 року, тобто більше року після смерті ОСОБА_2 .

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), проте сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення має бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення: під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) висловила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Враховуючи наведене, оспорювані договори оренди земельних ділянок від 10 квітня 2007 року є неукладеними, тому у задоволенні позову в частині визнання їх недійсними необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Разом з цим власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку в частині зобов`язання ПФГ «Геліос» в особі його керівника Лазорка В. В. усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом звільнення вказаних земельних ділянок від посівних культур та повернення їх ОСОБА_1 .

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач не ставив питання про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо встановлення належності ОСОБА_2 підпису у спірних договорах та щодо часу внесення записів дат, серій та номерів державних актів у вже укладені та підписані ОСОБА_2 оспорювані договори, тому мотиви апеляційного суду, що спадкодавець не підписував оспорюванідоговори, ґрунтуються на припущеннях. Ці доводи є безпідставними, оскільки у тексті оспорюваних договорів міститься посилання на державні акти, які були зареєстровані більш як через чотири місяці після укладення самих договорів і вже після смерті орендодавця ОСОБА_2 . Тому вказані договори не могли бути підписані ОСОБА_2 10 квітня 2007 року, а отже, вона не виражала своєї волі на укладення вказаних договорів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач мав можливість дізнатися про порушення своїх прав у межах строку позовної давності, є необґрунтованими. За встановленими судами обставинами позивач дізнався про порушення свого права, а саме про наявність оспорюваних договорів оренди, лише у травні 2018 року.

Позов ОСОБА_1 , зважаючи на характер спірних правовідносин, є не віндикаційним, а негаторним, а тому доводи про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставними.

Вищенаведені та інші доводи касаційної скарги також зводяться до непогодження зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи, в тому числі щодо підписання чи непідписання ОСОБА_2 за її життя оспорюваних договорів оренди земельних ділянок, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права в частині вирішення вимог про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, то оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Оскаржувані рішення в частині вирішення вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення земельних ділянок ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають залишенню без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплатив 2 114,40 грн (за три немайнові вимоги). ПФГ «Геліос» за подання апеляційної скарги сплатило 3 171,60 грн судового збору, а за подання касаційної скарги - 4 228,80 грн.

За наслідками касаційного перегляду судових рішень у задоволенні двох позовних вимог відмовлено.

Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору: 704,80 грн - за подання позовної заяви, а з позивача на користь відповідача - витрати зі сплати судового збору: 2 114,40 грн - за подання апеляційної скарги, 2 819,20 грн - за подання касаційної скарги.

Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судових витрат одне одному, остаточно з ОСОБА_1 на користь ПФГ «Геліос» підлягає стягненню 4 228,80 грн - витрати зі сплати судового збору.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного фермерського господарства «Геліос» задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року в частині визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного фермерського господарства «Геліос» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними відмовити.

У решті рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного фермерського господарства «Геліос» 4 228,80 грн - витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко