Провадження № 2/752/847/20
РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович про визнання правочинів недійсними та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

в червні 2018 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Марченко В.А. звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ковальчук С.П., в якому просив суд визнати недійсним договір позики від 16.11.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо позики коштів в сумі 138360,00 грн.; визнати недійсним договір іпотеки від 16.11.2015 року № 7956, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковальчуком С.П.; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що 16.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики та договір іпотеки. Відповідно до умов договору позики, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику, а саме: грошові кошти в сумі 138360,00 грн., що було еквівалентно 6000,00 дол. США строком на один місяць, тобто до 16.12.2015 р., а також ОСОБА_1 погодився із тим, що позика має бути повернута за місцем проживання або за адресою ОСОБА_2 . З метою виконання вказаного договору позики, позивач 16.12.2015 року звернувся за місцем реєстрації ОСОБА_2 з метою повернення боргу, однак, останнього за місцем проживання не було, та будинок був зачиений. В цей же день позивачем було відправлено телеграму ОСОБА_2 , яка містила інформацію про готовність позивача повернути кошти, виконати умови договору позики та прохання з`явитись до приватного нотаріуса Ковальчука С.П. на 17.12.2015 р. Однак, 17.12.2015 року відповідач до приватного нотаріуса не з`явився, та нотаріус відмовився брати кошти на депозитний рахунок від позивача. Аналогічну телеграму було відправлено 22.12.2015 року, однак, в призначений день на 24.12.2015 року відповідч знову не з`явився. Позивачу зателефонувала представник відповідача ОСОБА_4 , яка запропонували зустрітись у приватного нотаріуса Ковальчука С.П. 25.12.2015 року ОСОБА_1 в приміщенні приватного нотаріуса Ковальчука С.П. представником відповідача - ОСОБА_4 було надано для підпису досудову вимогу, яку позивач спочатку відмовився підписувати, вказуючи на те, що готовий повернути кошти, однак, ОСОБА_4 вказала на те, що ОСОБА_2 ці гроші отримувати не буде, і позивач може повернути лише відсотки. В подальшому ОСОБА_4 шляхом шантажу наполягала на тому, щоб позивач підписав вимогу, вказуючи на те, що в разі не підписання він втратить квартиру. Позивач під впливом вказаних обставин змушений був підписати вказану вимогу, відповідно до якої позивач зобов`язався сплатити до 25.01.2016 року боргові кошти ОСОБА_2 , а в разі несплати, останній, має право звернення стягнення на предмет іпотеки. 21.01.2016 року позивачем було відправлено відповідачу ОСОБА_2 телеграму про готовність сплатити кошти, виконати умови договору позики та необхідність з`явитись до приватного нотаріуса 25.01.2016 р. Однак, в зазначений день відповідач не з`явився. 29.01.2016 року позивачем було здійснено електронний переказ коштів на адресу ОСОБА_2 в сумі 139765,52 грн. (основна сума боргу) та 5602,66 грн. (відсотки за договором позики). Відсотки за договором були отримані відповідачаем, однак, основну суму боргу ОСОБА_2 відмовився отримувати. 27.01.2016 року ОСОБА_5 було здійснено реєстрацію за собою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та в подальшому 23.03.2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 788 від 23.03.2016 року, ОСОБА_2 було продано квартиру ОСОБА_3 . З огляду на неправомірність дій ОСОБА_2 та інших, позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України. За результатами досудового розслідування, було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0004972 від 08.06.2015 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, передбачених і ч. 4 ст. 190 КК України. Позивач вказує, що з огляду на встановлені в ході досудового розслідування обставини, та те, що при уладенні договору позики та договору іпотеки від 16.11.2015 року відповідач ОСОБА_2 знав, що ці договори мали фіктивний характер, не повідомив позивача про дійсні обставини, чим ввів його в оману, а також дії відповідача були направлені не на виникнення правовідносин позики забезпеченою іпотекою, а на створення передумов для позбавлення позивача майна та в подальшому шляхом ухилення від отримання коштів штучного створення підстав для переоформлення нерухомості, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати недійсними договір позики та договір іпотеки. Крім того, з огляду на те, що спірна квартира вибула із власності позивача поза його волею, наявні підстави для визнання договорів недійсними, та відповідач ОСОБА_9 є недобросовісним набувачем, а відтак позивач просить суд витребувати вказану нерухомість із володіння відповідача ОСОБА_9 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_10 від 03.07.2018 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

07.11.2018 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, відповідно до якої, останній, позов визнав повністю та просив його задовольнити. Вказав, що він дійсно проставив свій підпис на договорі позики, однак, будь-яких коштів в позику позивачу він не надавав, при підписанні договорів позики та іпотеки він їх не читав. Відповідачу було відомо, що позивач призначав йому зустрічі з метою повернення коштів, однак, за вказівкою ОСОБА_4 , він ці телеграми не отримував. 23.03.2018 року він за вказівкою ОСОБА_4 підписав договір купівлі-продажу квартири на користь ОСОБА_3 , хоча в дійсноті жодних коштів за продаж квартири він не отримував. Відповідач вказує, що діяв не за своєю волею, а за вказівками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які мали наміри, зокрема, на позбавлення позивача права власності на квартиру незаконним шляхом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2019 року, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_10 , на підставі розпорядження керівника апарату суду № 527 від 15.07.2020 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З будь-якими клопотаннями до суду не звертались, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику, а саме: грошові кошти в сумі 138360,00 грн., що еквівалентно 6000,00 дол. США строком на один місяць.

Сторони в договорі погодили те, що ОСОБА_1 має повернути позику за місцем проживання або за адресою ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 підтвердив ОСОБА_1 те, що при зміні місця проживання протягом дії цього договору, при зміні паспортних даних, - він зобов`язується повідомити про це, останнього, протягом п`яти днів.

Крім того, 16.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., відповідно до умов якого даним договором забезпечувалось виконання зобов`язання ОСОБА_1 по поверненню ОСОБА_2 суми позики за договором позики від 16.11.2015 року.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

16.12.2015 року позивачем було відправлено телеграму ОСОБА_2 , яка містила інформацію про готовність позивача повернути кошти, виконати умови договору позики та прохання з`явитись до приватного нотаріуса Ковальчука С.П. на 17.12.2015 р. Однак, відповідач до приватного нотаріуса не з`явився.

Крім того, ОСОБА_2 і в інші дні, про які його було повідомлено позивачем шляхом направлення телеграм до приватного нотаріуса не з`явився, що також було підтверджено відповідачем ОСОБА_2 в ході розгляду справи.

25.12.2015 року позивачем ОСОБА_1 було підписано та отримано повідомлення ОСОБА_2 про погашення заборгованості за договором позики від 16.11.2015 року.

21.01.2016 року позивачем було відправлено відповідачу ОСОБА_2 телеграму про готовність сплатити кошти, виконати умови договору позики та необхідність з`явитись до приватного нотаріуса 25.01.2016 р. Однак, в зазначений день відповідач не з`явився.

29.01.2016 року позивачем було здійснено електронний переказ коштів на адресу ОСОБА_2 в сумі 139765,52 грн. (основна сума боргу) та 5602,66 грн. (відсотки за договором позики). Відсотки за договором були отримані відповідачаем, однак, основну суму боргу ОСОБА_2 відмовився отримувати, що також не заперечувалось відповідачем в ході розгляду справи.

27.01.2016 року за ОСОБА_2 було здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме мацно від 05.02.2016 р..

23.03.2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 788 від 23.03.2016 року, ОСОБА_2 було продано квартиру ОСОБА_3 , яка була в подальшому зареєстрована, за останнім.

З огляду на неправомірність дій ОСОБА_2 та інших осіб, позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, та 11.02.2016 року до ЄРДР були внесені відомості за ч. 1 ст. 190 КК України.

В рамках розслідування кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 0004972, позивача було визнано потерпілим.

27.03.2017 року в кримінальному провадженні № 0004972 від 08.06.2015 року було затверджено обвинувальний акт за підозрою відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, і ч. 4 ст. 190 КК України, одним із потерпілих за яким зазначено позивача - ОСОБА_1 .

Зазначений обвинувальний акт було спрямовано до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду, та даних про завершення судового розгляду зазначеної справи матеріали справи не містять.

Крім того, встановлено, що 07.08.2018 року відповідачем ОСОБА_2 було складено та нотаріально посвідчено заяву, відповідно до якої, останнім, вказано про те, що договір позики від 16.11.2015 року зі ОСОБА_1 ним було укладено за вказівкою ОСОБА_4 . Ніяких грошових коштів він для позивача не передавав, так як таких коштів в нього не було, він не отримував доходу в обсязі необхідному для надання такої позики. Договір та інші документи він підписував по вказівці ОСОБА_4 будучи підставною особою, договір та інші документи він не читав. Відповідач підтвердив, що ОСОБА_1 призначав зустрічі та пропонував передати кошти по договору, однак, ОСОБА_4 давала відповідачу усні вказівки не отримувати кошти. Квартира, яка була передана в забезпечення повернення договору позики, була переоформлена за вказівкою ОСОБА_4 , не дивлячись на бажання та намагання ОСОБА_1 повернути кошти.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що під час укладення договорів позики та іпотеки він був введений відповідачем в оману, відповідач ОСОБА_2 був підставною особою, його дії не були спрямовані на настання правових наслідків від укладення договору, та метою дій відповідача під час укладення спірних договорів, зокрема, і відповідача було позбавлення позивача його власності шахрайським шляхом, а відтак позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить визнати спірні договори недійсними, та витребувати його власність із володіння відповідача.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першоїстатті 1046 ЦК Україниза, договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першоїстатті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Припинення зобов`язання за договором позики у зв`язку із його виконанням відбувається в момент повернення позики - зарахуванням грошової суми, що позичалась на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів йому.

Предметом доказування позичальника за вимогами про визнання договору позики припиненим є дві обставини: 1) сам факт існування договору позики, тобто, що кредитор передав позичальнику грошові кошти у зазначеному розмірі та на вказаних умовах; 2) факт виконання позичальником своїх зобов`язань.

Предметом доказування кредитора за вказаними вимогами, окрім встановлення існування договірних відносин, є передання позичальнику передбаченої у розписці суми позики та неповернення її кредитору.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 520/9632/16-ц, провадження № 61-22515св18.

Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не мав достатніх коштів для надання позики ОСОБА_1 , діяв за вказівкою третіх осіб, підписував документи не читаючи їх, та не вживав заходи щодо отримання від позивача суми позики у встановлені договором строки, про що було вказано відповідачем, зокрема, у нотаріально посвідченій заяві.

Після укладенні договору позики, дії сторони відповідача були направлені на позбавлення позивача квартири, яка належала йому на праві приватної власності, відповідач фактично, не повідомивши позивача про реальну мету уладення договорів позики та іпотеки, діяв протиправно, ввівши позивача в оману.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Аналіз положень статей33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина першастатті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина першастаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину застаттею 230 ЦК України.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину застаттею 230 ЦК України.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року, справа № 592/1265/16-ц, провадження № 61-24612св18.

Суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду даної справи надано суду достатні докази, які свідчать про навмисне цілеспрямоване діяння відповідача щодо введення позивача, яким вчинено правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, відповідач дійсно мав умисел на здійснення обману щодо позивча та вжиття в подальшому заходів щодо позбавлення його майна.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що доводи позову в частині недійсності договорів позики та іпотеки знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду даної справи, стороною відповідачів не спростовані, а відтак суд вважає, що позов в цій частині є обґрунтований, законний та такий, що підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог про витребування з володіння відповідача ОСОБА_3 квартири на користь позивача, слід зазначити наступне.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбаченийстаттею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпний перелік підстав для витребування майна від добросовісного набувача, а саме якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункти 114, 142).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 листопада 2018 року).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем ОСОБА_2 було оформлено своє право власності на спірну квартиру шляхом звернення стягення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16.11.2015 року, який є недійсним, та в подальшому спірна квартира була продана ОСОБА_3 , який на даний час є її власником.

Відчуження належного позивачу майна, хоча й на підставі договору, однак, із порушенням встановленого законом порядку, не може вважатись таким, що відбулося за наявності його волі.

Між позивачем та останнім набувачем спірного майна ОСОБА_3 відсутні договірні правовідносини з приводу квартири, а тому механізм захисту права, передбачений статями 387, 388 ЦК України, відповідає природі правових відносин, що існують між цими учасниками спору.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позову в частині витребування майна також знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, суд вважає, що позов в цій частині є також обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович про визнання правочинів недійсними та витребування майна із чужого незаконного володіння, задовольнити.

Визнати недійсним Договір позики від 16.11.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо позики коштів в сумі 138360,00 грн.

Визнати недійсним Договір іпотеки від 16.11.2015 року № 7956, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем, зареєстрований за № 7957, щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частинах із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2199 грн. 81 коп., тобто по 1099 грн. 90 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повні ім`я сторін:

позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ;

третя особа приватний нотаріус Ковальчук Сергій Павлович, адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 119, офіс 12.

Головуючий Н.П. Чередніченко