Справа № 591/1900/20
Провадження № 2/591/1657/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумського державного університету

про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

встановив:

Позивач ОСОБА_1 30 березня 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до Сумського державного університету з позовними вимогами: визнання незаконним та скасування наказу від 25 лютого 2020 року №0419-ІІ Сумського Державного Університету про звільнення з 29 лютого 2020 року ОСОБА_1 сторожа відділу охорони адміністративно-господарських персонал; поновлення його на посаді сторожа відділу охорони адміністративно-господарського персоналу в Сумському Державному Університеті з 29 лютого 2020 року; стягнення з СумДУ на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення 02 березня 2020 року по день ухвалення рішення, з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів; стягнення з ОСОБА_2 на його користь моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів; допустити негайне стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування поданого позову позивач ОСОБА_1 зазначає, що він працював з 18 січня 2019 року на посаді сторожа відділу охорони в Сумському державному університеті. Наказом від 25 лютого 2020 року №0419-ІІ звільнений з роботи 29 лютого 2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначає, що число в заяві про звільнення він поставив під натиском. Трудова книжка йому була видана лише 02 березня 2020 року. З наказом про звільнення він також ознайомився лише 02 березня 2020 року. Вважає, що при затримці видачі трудової книжки з вини відповідача працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки, про новий день звільнення виноситься новий наказ. У зв`язку з цим вважає наказ про звільнення незаконним та просить його скасувати, поновити його на посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Оскільки звільнення негативно вплинуло на стан його здоров`я, погіршився сон, підвищився тиск.

Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 1 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 19 травня 2020 року.

Протокольною ухвалою головуючого від 19 травня 2020 року відкладено підготовче судове засідання до 16 червня 2020 року за клопотанням представника позивача.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року призначено справу до судового розгляду на 11 вересня 2020 року.

Протокольною ухвалою головуючого від 11 вересня 2020 року відкладено розгляд справи до 1 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивача.

Протокольною ухвалою головуючого від 1 жовтня 2020 року відкладено розгляд справи до 16 листопада 2020 року за клопотанням представників сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позов в повному обсязі на тих підставах, що в ньому викладені.

Представник відповідача - Сумського державного університету в судовому засіданні проти позову заперечила, подала суду письмовий відзив, в якому в задоволенні позову просила суд відмовити. У відзиві зазначила, що 24 лютого 2020 року позивач звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням та зазначив дату звільнення 29 лютого 2020 року. На підставі вказаної заяви було видано наказ про звільнення від 25 лютого 2020 року №0419-ІІ, в якому вказано підставу звільнення: за власним бажанням. Позивач сам в заяві просив звільнити його саме з 29 лютого 2020 року, жодного тиску на його ніхто з працівників не вчиняв. Розрахунок з позивачем був проведений 28 лютого 2020 року. За трудовою книжкою позивач 29 лютого 2020 року до відділу кадрів не з`явився, а трудова книжка видана на наступний робочий день 2 березня 2020 року. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди вважає необгрунтованими та непідтвердженими жодними доказами. З наданої довідки до акту огляду МСЕК від 29.10.12 року, вбачається лише, що позивач являється інвалідом 2 групи безтерміново. Тобто вказана довідка жодним чином не підтверджує погіршення стану здоров`я та самопочуття позивача у зв`язку зі звільненням.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідка ОСОБА_3 , проаналізувавши матеріали даної цивільної справи, перевіривши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

18 січня 2019 року ОСОБА_1 , позивач по справі, за власною заявою (а.с.26) був прийнятий на роботу на посаду сторожа у відділі охорони Сумського державного університету, що підтверджується витягом з наказу №0095-ІІ від 16.01.2019 року (а.с.27).

24 лютого 2020 року позивачем було подано заяву про звільнення його за власним бажанням з посади з 29 лютого 2020 року (а.с.28).

Наказом №0419-ІІ від 25 лютого 2020 року на підставі вищевказаної заяви звільнено ОСОБА_1 за власним бажанням з 29 лютого 2020 року (а.с.8).

Відповідні записи внесено до трудової книжки (а.с. 11)

Як вбачається з розрахункового листка за лютий 2020 року остаточний розрахунок з позивачем був проведений 28 лютого 2020 року (а.с.12).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП передбачена, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року з послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, оцінивши пояснення сторін з наданими ними письмовими доказами прийшов до переконання про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що заява позивача про звільнення містить підпис позивача, підставу для звільнення - за власним бажанням та дату звільнення 29 лютого 2020 року.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він працює начальником віддділу охорони СУМДУ і позивач ОСОБА_1 був його підлеглим. Позивач ОСОБА_1 сам написав заяву про звільнення, його ніхто не заставляв писати, ніхто тиску на нього ніякого не чинив.

Будь-яких доказів тиску з боку відповідача на позивача щодо змушування зазначити дату в заяві на звільнення суду не надано. Крім цього, сам позивач в судовому засіданні не заперечує того факту, що саму заяву на звільнення його писати ніхто не змушував, він її писав сам.

Заява була прийнята відповідачем, що свідчить про досягнення між сторонами домовленості та наявність обопільного волевиявлення про дату та підстави припинення трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В процесі слухання справи встановлено, що позивач був звільнений згідно його заяви 29 лютого 2020 року. Остаточний розрахунок був з ним проведений 28 лютого 2020 року.

За трудовою книжкою позивач 29 лютого 2020 року до відділу кадрів не з`явився, тому трудова книжка видана на наступний робочий день 2 березня 2020 року.

Таким чином, судом не встановлено порушення права позивача на працю та на звільнення.

Враховуючи вищевикладене, підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі відсутні, тому в задоволенні цих вимог належить відмовити.

Стосовно вимоги позивача про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, поновлення на роботі матиме своїм наслідком виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто вказані вимоги є взаємопов`язаними та взаємозалежними.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі відмовлено, відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені, як похідні.

Крім цього, позивач вказує на завдання йому моральних страждань, погіршенням стану здоров`я у зв`язку зі звільненням та просить стягнути моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн..

На підтвердження цього надає довідку до акту огляду МСЕК серії АС № 020559 (дата огляду 20.10.2006року) ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності на строк до 01.11.2007 року та в подальшому, згідно довідки МСЕК серії 10 АББ № 217438 (дата огляду 12.10.2012) ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності безтерміново.

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 4, 5 Постанови Пленуму верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдана шкоди повинна бути доведена.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, зокрема, не підтверджено факту порушення його прав, завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, не встановлено причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.

Таким чином, в задоволенні позову належить відмовити у зв`язку з його необгрунтованістю.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2-групи, а тому згідно п.6 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно віднести на рахунок держави

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 24, 47, 74, 76, 83, 117 КЗпП України, ст.ст. 2, 4, 11-13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Сумського державного університету про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити в зв`язку з необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 листопада 2020 року.

СУДДЯ А.Я.КЛИМЕНКО