Єдиний унікальний номер 219/379/19
Номер провадження 22-ц/804/3367/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 листопада 2020 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Донецького апеляційного суду в м. Бахмут справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2020 року, повне рішення складено 05 жовтня 2020 року, головуючий у суді першої інстанції Погрібна Н.М.,

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2019 року ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 в якому виклала вимоги про витребування 250000,00доларів США, 30000,00Євро, 500000,00грн та вартість товару в сумі 1243708,80грн, якими відповідач заволодів незаконно. В обґрунтування позову заявник посилалась на те, що ОСОБА_2 , скориставшись тим, що він перебував у трудових відносинах із ОСОБА_1 та мав доступ до товарно-матеріальних цінностей заволодів чужим майном. Існування вимог щодо решти коштів позивач пов`язувала із діями відповідача щодо спричинення їй тілесних ушкоджень, з приводу чого були відкриті кримінальні провадження, незаконним перебування відповідача в будинку належному позивачу і викраденням грошей із сейфу.

ОСОБА_1 обставини щодо наявності спірних сум пов`язувала із діями ОСОБА_2 , котрий за кошти якими він незаконно заволодів придбав вартісне нерухоме майно.

В уточненому позові від 30 січня 2019 року позивач уточнила суми коштів які просила витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 вказавши що 250000,00доларів США за курсом НБУ становлять 6947500,00грн, 30000,00Євро 951900,00грн; також зазначила що її порушене право підлягає захисту на підставі статті 387 ЦК України, якою передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2020 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на витребування від відповідача коштів та вартості товару обмежене приписами чинного законодавства і позивач не підтвердила обставин щодо права власності на кошти які просила витребувати, не довела факту вибуття із її володіння такого майна, також не надала доказів щодо знаходження такого майна у незаконному володінні відповідача.

В апеляційній скарзі позивач просила рішення скасувати та позов задовольнити. В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що судом порушено норми процесуального права, оскільки в рішенні чітко та доступно не зазначені доводи і мотиви щодо відхилення доказів наданих позивачем. Зокрема без оцінки суду залишились обставини щодо належності позивачу на праві власності і оренди житлового будинку та нежилого нерухомого майна, яке використовувалось для здійснення торгівельної діяльності під магазин.

Також, ОСОБА_1 обставини з приводу заволодіння чужим майном пов`язувала із відкриттям кримінальних проваджень, показами свідків та відомостями про кількість та вартість товару, що знаходився в магазині.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до неправильного визначення судом обставин, які зазначались в позові, з приводу набуття ОСОБА_2 нерухомого майна за кошти якими він незаконно заволодів.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення особи яка падала апеляційну скаргу та представника позивача, за відсутності відповідача повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З 13 вересня 1999 року ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець /копії свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця а.с.50,51/.

За змістом Трудового договору між працівником ОСОБА_2 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 , працівник виконував роботу водія та завгоспа з 26 листопада 2005 року; трудовий договір розірвано і працівника було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України в 2010 році /а.с.52/.

Згідно інформації Головного управління Держаної фіскальної служби у Донецькій області ОСОБА_2 з 01 лютого 2010 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем, припинив діяльність 16 березня 2017 року та його сума доходу за вказаний період в 2010 році становила 156000,00грн; в 2011 році 277029,00грн; в 2012 році 293379,00грн; в 2013 році 458940,00грн; в 2014 році 710000,00грн; в 2015 році 82050,00грн; та в 2016 році 450000,00грн /а.с.87-88/.

ОСОБА_1 з 30 березня 2005 року є власником будинку АДРЕСА_1 та власником нежитлової будівлі за цією адресою, також власником нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_2 /копія договору купівлі-продажу а.с.10-14, витяги з реєстру права власників та копія свідоцтв про право власності а.с.16, 17, 18, 19, 20, 21/.

Також ОСОБА_1 на праві власності належать земельні ділянки площею 0,0924га по АДРЕСА_1 на підставі рішення від 25 квітня 2007 року і площею 0,0414га по АДРЕСА_2 на підставі рішення від 25 липня 2007 року та договору купівлі-продажу від 02 серпня 2007 року /а.с.22,23/.

05 січня 2016 року Артемівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за повідомленням від чергової медсестри ЦМЛ м. Артемівськ про знаходження в медичному закладі ОСОБА_1 , що проживає в будинку АДРЕСА_1 , в якої виявлено численні тілесні ушкодження, внесені відомості за ч.1 ст.122 КК України в ЄРДР /а.с.31/.

09 лютого 2016 року Артемівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за повідомленням ОСОБА_1 , що проживає в будинку АДРЕСА_3 , з приводу протидії господарській діяльності та погроз застосування фізичної сили з боку ОСОБА_2 , внесені відомості за ч.1 ст.129 КК України в ЄРДР /а.с.30/.

Матеріали справи містять дві відомості про «Залишок товару в Княжому дворі по АДРЕСА_2 гуртовому на 14 лютого 2016 року» /а.с.32-37/ та про «Залишок товару в Дрібнооптовому складі по вулиці 60 років Освіти 33 в м. Артемівськ на 14 лютого 2016 року» /а.с.38-42/.

20 березня 2016 року Артемівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за фактом крадіжки невстановленою особою майна, належного ОСОБА_1 , з приміщення «Дрібнооптового складу» по АДРЕСА_4 , внесені відомості за ч.1 ст.185 КК України в ЄРДР. За даним фактом кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення /а.с.24/.

19 квітня 2016 року Артемівським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за заявою ОСОБА_1 , про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , який незаконно проник та проживає у приміщенні будинку АДРЕСА_1 і не допускає заявника до приміщення магазину по АДРЕСА_2 ), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , внесені відомості за ч.1 ст.162 КК України в ЄРДР /а.с.7/.

За змістом ухвали слідчого судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 червня 2016 року в кримінальному провадженні за фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_1 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України до підозрюваного ОСОБА_2 застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання від вартою /а.с.8-9/.

23 вересня 2016 року ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_6 /а.с.28/.

23 червня 2017 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_7 /а.с.29/.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції зробив висновок про те, що не вдалося встановити фактичні обставини, якими позивач обґрунтовувала позов які мають значення для справи, та які недоведені.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

У даній справі позивач стверджувала про те, що їй належали 250000,00доларів США, 30000,00Євро, 500000,00грн та товар який зберігався в належних їй нежилих приміщеннях загальною вартістю 1243708,80грн, які вибули з її володіння через неправомірні дії відповідача, який вчинив крадіжку і неправомірно заволодів майном позивача.

Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом наведеної норми може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним та майно може бути витребувано в особи в якої воно фактично знаходиться.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Та відповідно до дійсного змісту наведених норм, можливість витребування майна належить виключно власнику при порушенні його правомочності щодо володіння майном, і таке може бути здійснено від незаконного володільця.

Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів.

У даному спорі суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Наявність обставини щодо права власності на кошти що стали предметом спору позивач пов`язувала із тим, що вона є власником нерухомого майна яке використовувалось для ведення торгівельної діяльності та протягом тривалого часу здійснює підприємницьку діяльність; також вважала що покази свідків є належним доказом для встановлення обставин щодо знаходження у її власності коштів котрі зберігались в її будинку.

Визначальним у даній справі є саме встановлення обставин про існування майна (коштів) з приводу права власності на які існував спір та про належність ОСОБА_1 цих коштів, однак докази які надала позивач не є належними та достатнім підтвердженням таких обставин.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

ОСОБА_1 не підтвердила обставин які би об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для надання доказів в підтвердження обставин якими вона обґрунтовувала свої вимоги та надані нею докази по своїй суті не підтверджують предмету спору.

Також ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Реалізовуючи свої права ОСОБА_1 просила про захист її права як власника, однак не підтвердила того, що вона мала у власності майно та кошти що були предметом спору.

У відповідності до положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 5 ст. 81 ЦПК України/.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив позивачу її права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню її прав, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом, однак позивач жодних інших доказів в підтвердження своїх вимог не надала.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального відображення прав позивача без підтвердження відповідних фактичних обставин.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо існування майна яке потрібно витребувати на користь позивача та щодо його незаконного вибуття з володіння позивача не підтверджені.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності та доказового значення обставин щодо здійснення позивачем підприємницької діяльності, отримання прибутку та показів свідків, які вона наводила в підтвердження своїх вимог, також врахував те, що за жодним фактом дій ОСОБА_2 за інформацією що містилася в кримінальних провадженнях, на час розгляду справи судом, вина останнього не підтверджена, та суд обґрунтовано вважав що зазначені докази не є належними письмовими доказами які можна врахувати для вирішення спору що виник та не являються вирішальними для результатів розгляду справи.

В судовому засіданні ствердження позивача про наявність майна яке незаконно вибуло із її володіння судом першої інстанції перевірено належними чином та вірні висновки суду про відсутність належним та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень. Позивач беззаперечно мала можливість надати докази в підтвердження обставин якими вона обґрунтовувала свої вимоги, та саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обгрунтованість рішення суду та саме правильне застосування норм матеріального права і дотримання норм процесуального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити без задоволення апеляційну скаргу, рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року.

Судді: