П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 363/3772/19

Номер провадження 22-ц/824/12890/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду Київської областіз позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2 500 грн., але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дати надходження заяви до суду і до досягнення дитини повноліття; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2 500 грн., але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява обґрунтована тим, що 26 червня 2002 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у якому, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_4 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 грудня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем, розрізано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем.

12 жовтня 2018 року син подружжя змінив прізвище на ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу та до осені 2013 року відповідач продовжував спілкуватися з дітьми по вихідних та святах та надавав грошову допомогу на їх утримання.

Починаючи з лютого 2014 року відповідач припинив відвідувати дітей та надавати кошти на їх утримання, а влітку 2019 року останній відмовився надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, що унеможливило участь їх доньки у чемпіонаті.

На думку позивача, відповідач свідомо усунувся від участі у житті своїх дітей при тому, що жодних перешкод у спілкуванні з дітьми йому не чинилось. Факт відсутності піклування з боку відповідача підтверджується, зокрема, характеристиками з закладів освіти, висновком органу опіки та піклування Вишгородської РДА, висновками спеціаліста (психолога) Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської РДА, актом обстеження умов проживання дітей.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2020 року (а.с. 185-192) позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 19 вересня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 09 вересня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 40 коп.

В решті позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 07 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції суперечать дослідженим судом доказам.

На думку скаржника, суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права та ухвалив необґрунтоване доказами рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила суд її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Відповідач до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про доставлення документів на його електронну адресу.

Представник третьої особи Вишгородської районної державної адміністрації Київської області до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини не вказують на ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дітей, а також з наявності у відповідача бажання користуватись та виконувати свої батьківські обов`язки.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у вказаному судом розмірі, суд першої інстанції виходив з принципу справедливості та розумності, врахувавши при цьому приписи статті 12 СК України та статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік».

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 грудня 2010 року було розірвано (т. І а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 (т. І а.с. 11), а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 (т. І а.с. 13) батьками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_1

12 жовтня 2018 року ОСОБА_3 змінив прізвище на ОСОБА_3 (т. І а.с 12).

З 2012 року по 2018 рік ОСОБА_3 навчався у Вишгородській спеціалізованій школі «Сузір`я». За час його навчання ОСОБА_2 до школи жодного разу не з`являвся (т. І а.с. 16).

З 01 вересня 2018 року ОСОБА_3 навчається в Коледжі ресторанного господарства Національнго університету харчових технологій на денному відділенні «Технологічне». За час його навчання ОСОБА_2 в коледжі не з`являвся (т. І а.с. 15).

ОСОБА_4 є ученицею 5-В класу Вишгородської спеціалізованої школи «Сузір`я» та навчається у вказаній школі з першого класу. За час її навчання ОСОБА_2 жодного разу до школи не з`являвся (т. а.с. 17).

З акту № 93 обстеження умов проживання та виховання дітей в сім`ї від 12 серпня 2019 року вбачається, що батько дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов`язків (т. І а.с. 18).

ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 (т. І а.с. 20).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18 жовтня 2018 року у видачі ОСОБА_1 судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , відмовлено (т. І а.с. 25).

З висновку органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації № 7-20/2396 від 19 серпня 2019 року вбачається, що останнє вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей (т. І а.с. 27).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_10 батьком якої є ОСОБА_2 (т. І а.с. 76).

Згідно довідки № 84 про доходи пенсіонера від 16 квітня 2020 року, сума пенсії ОСОБА_2 за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2020 рік становить 105 086 грн. 68 коп. (т. І а.с. 152-153).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Пунктом 2 частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За положеннями статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Під час перегляду оскаржуваного рішення колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав та бажає приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дітей.

Наявні в матеріалах справи докази, не дають підстави вважати, що ОСОБА_2 нехтує батьківськими обов`язками та не бажає приймати участь у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, а відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

За змістом ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів, витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішення суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем діти залишились проживати з позивачем у квартирі, яка належить останній на праві власності. Відомості про наявність у відповідача на праві власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, матеріали справи не містять. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є пенсіонером та має дохід у вигляді пенсії, доказів на підтвердження у нього іншого доходу/заробітку, матеріали справи не містять. Відповідач, крім дітей від першого шлюбу, має малолітню доньку від іншого шлюбу ОСОБА_10 , яка перебуває на його утриманні.

Відповідачем подані письмові пояснення з яких вбачається, що останній не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з нього аліментів у зазначеному судом розмірі, разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідач не був позбавлений можливості оскаржити судове рішення, проте з апеляційною скаргою до суду останній не звертався.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі, зазначеному судом.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права та ухвалив необґрунтоване доказами рішення, оскільки, проаналізувавши оскаржуване рішення, колегія суддів приходить до висновку, що воно складено у відповідності до вимог ст. 265 ЦПК України з посиланням на норми чинного законодавства України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова