Справа № 204/5902/20
Провадження № 2/204/1716/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Сокола Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 із вимогою про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх його доходів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 3-4).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 09 червня 2018 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З листопада 2018 року вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує соціальну допомогу у розмірі 860 гривень на місяць. 11 серпня 2020 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Син проживає спільно з нею, знаходиться на її утриманні. Відповідач працює в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4) на посаді начальника відділу по контролю за виконанням рішень, має постійний дохід, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, інших дітей не має, аліменти нікому не сплачує. Тому прохає суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх малолітнього сина до досягнення ним повноліття у розмірі ј від усіх його доходів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року позовна заява залишена без руху, позивачці надано строк для усунення недоліків (а. с. 13).

25 вересня 2020 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 16 вересня 2020 року, позивачкою усунуто, надано позовну заяву у новій редакції (а. с. 15-18).

Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та, з-поміж іншого, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (а. с. 36), копія якої надіслана учасникам справи 25 вересня 2020 року за вихідним № 20243/20-вих/2/204/1716/20 (а. с. 37) та, яка отримана відповідачем 29 вересня 2020 року, підтвердженням чого є розписка в матеріалах справи (а. с. 39).

12 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 41-44), в якому він позовні вимоги визнає частково, прохає суд встановити розмір аліментів на утримання сина у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування відзиву зазначив, що з квітня 2020 року він мешкає в орендовані квартирі, за яку, разом з комунальними платежами, він щомісячно сплачує кошти у розмірі 4000 гривень, а також на його утриманні перебуває мати ОСОБА_4 , яка є пенсіонеркою за віком та інвалідом ІІ групи. Мати має онкологічне захворювання, витрати на лікування якого, в середньому на місяць, можуть складати до 5000 гривень. Через те, що його середньомісячний дохід складає близько 14000 гривень, з урахуванням того, що йому щомісячно необхідно купувати предмети особистої гігієни, речі першої необхідності, їжу, одяг за сезоном, він не в змозі сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі. Зазначає, що від утримання свого малолітнього сина не відмовляється, просив позивачку надати номер рахунку IBAN, на який він би міг, шляхом написання заяви до бухгалтерії за місцем своєї роботи щомісячно перераховувати необхідну частку грошового забезпечення.

20 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив (а. с. 78-79), в якій вона свої позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню, обґрунтовуючи тим, що відповідачем не надано суду жодних доказів підтвердження понесених ним витрат, про які він зазначає у відзиві на позов. Крім того, зазначає, що середньомісячний дохід відповідача становить 17717 гривень, на підтвердження чого надає копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. Зазначає, що за бажанням, відповідач міг би перераховувати їй гроші поштовим переказом чи будь-яким іншим банківським переказом «за вимогою», та для цього йому не потрібен номер її картки, а лише її прізвище, ім`я по батькові.

19 жовтня 2020 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив позивача, в яких він зазначає, що надавати допомогу з розрахунку середньомісячної суми доходу є невірним, оскільки ця виплата складається із щомісячного грошового забезпечення та матеріальної допомоги, яка є одноразовою виплатою, що здійснюється один раз на рік та не носить постійного характеру. Також, зазначає, що надати підтвердження витрат понесених на лікування матері він не може, оскільки він ніколи не вимагав від неї копій розрахункових документів на кошти, які були ним надані їй. Крім того, наголошує на тому, що твердження позивачки про те, що нею було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів, свідчить лише про те, що така заява була подана нею, а не те, що він ухиляється від сплати аліментів, а надання номеру картки, без номер рахунку IBAN, не забезпечувало б виконання ним всіх передбачених законом дій. Тому прохає суд задовольнити позов частково, встановивши розмір аліментів на утримання сина у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 09 червня 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис № 530, підтвердженням чого є копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 19). Сторони від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04 жовтня 2018 року (а. с. 20). Наказом начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4) від 13 листопада 2018 року № 96/ОС/ВП-18 позивачці, з 26 листопада 2018 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а. с. 30). 11 серпня 2020 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, місце проживання дитини визначено із позивачкою (а. с. 24-25). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2020 року позивачці відмовлено у видачі судового наказу про стягнення із відповідача на її користь аліментів на утримання спільної дитини (а. с. 26). Дитина перебуває на утримані позивачки. Відповідач матеріальної допомоги добровільно не надає. Відповідач працює в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» на посаді начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень та в 2019 році, за місцем роботи, отримав дохід у сумі 196809 гривень, підтвердженням чого є щорічна декларація особи, що уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік (а. с. 31-35). За перший та другий квартал 2020 року відповідач, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 09 жовтня 2020 року, отримав дохід у сумі 106303 гривні 78 копійок ( а. с. 71). Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 72), однак орендує квартиру АДРЕСА_2 , на підтвердження чого ним надано договір оренди житлового приміщення Агентства нерухомості «12 Квартал» від 05 квітня 2020 року (а. с. 48). Мати відповідача ОСОБА_4 , є пенсіонеркою за віком (а. с. 49-50) та інвалідом ІІ групи (а. с. 51); хворіє на онкологічне захворювання «Множинна мієлома» (а. с. 52-70), тому відповідач надає їй матеріальну допомогу.

Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою,

Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст.182 СК України. Також, вимогами до ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Законом України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року встановлено у розмірі - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Також, даним Законом визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який встановлено у розмірі: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень.

Частиною 1 ст. 1Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

З цих підстав доводи відповідача щодо неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, зокрема, через те, що він має витрати по сплаті комунальних послуг, а також те, що йому щомісячно необхідно купувати предмети особистої гігієни, речі першої необхідності, їжу, одяг за сезоном, у розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», є необґрунтованими.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 766/47/16-ц.

Крім того, відповідачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження його витрат на оренду житла у сумі 3000 гривень на місяць, оскільки лише договір про надання таких послуг не може свідчити на їх реальність та фактичність. Разом з тим, відповідачем також не надано будь-яких доказів на підтвердження утримання своєї матері у сумі 5000 гривень на місяць.

Розмір аліментів, виходячи із суми середньої заробітної плати відповідача (17717 гривень 29 копійок * ј) становитиме 4429 гривень 32 копійки.

Середня заробітна плата відповідача складає 17717 гривень 29 копійок, доведені витрати на сплату аліментів становлять 4429 гривень 32 копійки, прожитковий мінімум для працездатних осіб установлено з 1 січня 2020 року у розмірі 2102 гривні. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі ј частини від усіх видів заробітку, оскільки після сплати вказаних витрат (17717 гривень 29 копійок 4429 гривень 32 копійки), дохід відповідача залишатиметься вищим (13287 гривень 97 копійок) від прожиткового мінімуму (2102 гривні), навіть з у рахуванням недоведених, але вказаних ним сум (13287 гривень 97 копійок - 3000 гривень оренда житла - 5000 гривень утримання матері = 5287 гривень 97 копійок).

Зважаючи на те, що відповідач перебуває у працездатному віці, має постійне місце роботи та стабільний дохід, суд вважає, що він спроможний надавати позивачці аліменти на утримання спільної дитини у розмірі, який нею заявлено.

Позивачка у позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частини від усіх його видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24 червня 2020 року, тобто із дня її звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Присудження аліментів за минулий період можливе, якщо особа, яка звертається з вимогою про стягнення аліментів за минулий час, доведе, що вона (він) вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг (могла) їх отримати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, що передбачено ч. 2 ст. 191 СК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт звернення позивачки раніше до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача, з огляду на відмову в його видачі судом, не є передбаченою ч. 2 ст. 191 СК України підставою для стягнення аліментів за минулий час, оскільки не свідчить про ухилення відповідача від сплати аліментів, а будь-яких доказів на підтвердження такої обставини позивачкою суду не надано.

Через це суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення аліментів з відповідача із дня звернення нею до суду із заявою про видачу судового наказу через їх недоведеність, у зв`язку із чим в їх задоволенні слід відмовити.

Отже, суд вважає за доцільне визначити дату початку стягнень із дати звернення позивачкою до суду із позовом даним, тобто із 15 вересня 2020 року.

Оскільки батьки зобов`язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Через те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд доходить висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частини від усіх його видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення із 15 вересня 2020 року, що є об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів з урахуванням встановлених у справі обставин.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача на користь держави судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 80, 180, 182, 191 СК України, ст. ст. 3, 5, 10, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279, 430 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення із 15 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 840 гривні 80 копійок.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна