КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Єдиний унікальний номер справи № 761/8964/14-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000 грн. 00 коп. та 3% річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі - 8000 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 6 250 197, 00 грн.

В задоволенні позовних вимог до відповідачки ОСОБА_1 - відмовлено, оскільки ОСОБА_1 договору позики з позивачем не укладала, поручителем за вказаним договором не виступала, в жодні договірні відносини з позивачем не вступала.

Заявник вказував, що рішення суду на час звернення із заявою не виконано відповідачем ОСОБА_3 .

Посилався на те, що у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц не було встановлено істотну обставину, зокрема, що борг подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є спільним та має бути поділений між ними.

Так, у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа №757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. 23 березня 2020 року позивач ОСОБА_2 дізнався, що при розгляді вказаної справи у Київському апеляційному суді та Верховному Суді було встановлено наявність спільних боргових зобов`язань подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вказаними судовими рішеннями було поділено майно подружжя порівну, а тому і боргові зобов`язання подружжя, в тому числі позивача, підлягають поділу.

Вказана обставина є істотною, оскільки, на думку позивача, впливає на можливість стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2006 року солідарно з подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц, ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6 250 197, 00 грн. за договором позики від 20 березня 2006 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року відкрито провадження за вказаною заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами задоволено частково.

Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3% річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187,00 грн та судовий збір в сумі - 8000,00 грн, а всього в розмірі - 6 250 197,00 грн; а саме - стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі - 3 125 098,50 грн, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі - 3 125 098,50 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що у тексті боргової розписки відсутня інформація щодо здійснення позики в інтересах сім'ї чи з метою придбання будь-якого майна.

Також у апеляційній скарзі відповідачка вказує, що позивач ОСОБА_2 з травня 2019 року був обізнаний про наявність та зміст судових рішень щодо поділу майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Зазначає, що заявлений ОСОБА_2 позов є штучним та спрямованим на ухилення ОСОБА_3 від поділу спільного майна подружжя.

Представник позивача - адвокат Швидченко Т.М. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що із вимогами апеляційної скарги не погоджується, вважає її надуманою та безпідставною. Вказує, що твердження ОСОБА_1 щодо обізнаності ОСОБА_2 про наявність та зміст судових рішень щодо поділу майна та про змову позивача ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_3 є безпідставними та недоведеними. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3% річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187,00 грн та судовий збір в сумі - 8000,00 грн, а всього в розмірі - 6 250 197,00 грн. В задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 - відмовлено (т.1, а.с. 124-127).

За правилами ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

В постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року (справа № 206/6720/15-ц) зазначено, що необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Пунктом 1 частини 1 статті 424 ЦПК України передбачено, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 424 ЦПК України з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

Як видно із матеріалів справи, представник позивача звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року за нововиявленими обставинами 31 березня 2020 року (дата поштового відправлення заяви). Зі змісту заяви вбачається, що про наявність підстав для перегляду рішення суду позивач дізнався 23 березня 2020 року Доказів, що спростовують це твердження суду не надано, інших обставин судом не встановлено.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Іліан проти Туреччини» вказано, що правило встановлення обмежень до суду з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звернути увагу на обставини справи.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивач при подачі цієї заяви дотримався вимог ст. 424 ЦПК України щодо строків подачі заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Апеляційний суд також погоджується із висновками суду першої інстанції по суті позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що 20 березня 2006 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 березня 2012 частинами: 20 000 доларів США щорічно, залишок в розмірі 100 000 доларів США буде повернутий до 20 березня 2012, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (т.1, а.с. 6).

Крім того, в розписці зазначено, що завдатком повернення боргу є нежиле приміщення площею 157 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 .

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Крім того, вимогами ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з наданої розписки, відповідач ОСОБА_3 зобов`язався повернути кошти, отримані в позику до 20 березня 2012 року.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилом ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_3 визнав, що взяті на себе зобов`язання не виконав належним чином, гроші у визначений договором строк не повернув. Визнав і суму боргу в розмірі 200 000 доларів США. Крім того, ОСОБА_3 визнав суму боргу з врахуванням 3 % річних, але за останні три роки, до іншої частини просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До вимог про стягнення 3 % річних застосовується позовна давність в три роки. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 25 березня 2014, тобто, не пропустивши вказаний строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому, з врахуванням тієї обставини, що відповідач 1 на день винесення рішення не виконав взяті на себе зобов`язання, суму боргу не повернув та користувався вказаними грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що наявність судових рішень у цивільній справі №757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя має є нововиявленою обставина для перегляду рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц згідно ст. 423 ЦПК України, оскільки вона є істотною, тобто такою, що могла вплинути на висновки суду при ухвалені судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц.

У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року, серед іншого, визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване в напівпідземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний висновок суду обґрунтований тим, що джерелом набуття квартири та машиномісця є запозичені ОСОБА_3 кошти, які він віддає особисто ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в цій частині скасовано, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_2 та машино-місця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 особистою приватною власністю. При цьому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 та Ѕ частині машино-місця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 . Зазначеною постановою суду встановлено, що нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 були придбані під час шлюбу ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , тому вони є спільним сумісним майном подружжя і частки таких осіб є рівними. При цьому, колегія суддів віднеслась критично до висновків суду першої інстанції проте, що вказане нерухоме майно було придбано особисто ОСОБА_3 на позичені у громадянина ОСОБА_2 кошти, оскільки відповідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та постанові ВСУ №6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна (т.1, а.с. 154-168).

Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №757/33436/14-ц погодився з висновком апеляційного суду про те, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжя прав на частину спільного сумісного майна (т.1, а.с. 169-174).

Тобто, судовими рішеннями в цивільній справі №757/33436/14-ц встановлено наявність спільних боргових зобов`язань у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 не зазначав про використання позичених коштів за договором позики від 20 березня 2006 року не в інтересах сім`ї. Із вказаних підстав дійсність договору сторонами не оскаржувалась. Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що його укладено в інтересах сім`ї відповідачів і кошти використовувались в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа №643/2529/15-ц) зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану частково за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, праву спільної сумісної власності кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції урахував, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань відповідно до договору позики від 20 березня 2006 року, а також те, що праву спільної сумісної власності на квартиру та машиномісце за постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14-ц кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми ОСОБА_2 .

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалення нового рішення, про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках грошових коштів за договором позики.

Посилання апелянта на відсутність у тексті боргової розписки інформація щодо здійснення позики в інтересах сім'ї чи з метою придбання будь-якого майна не можуть бути враховані судом, оскільки відповідачка ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що отримані ОСОБА_3 за договором позики від 20 березня 2006 року використовувались не в інтересах сім`ї. Із вказаних підстав дійсність договору також не оскаржувалась.

Твердження апелянта про обізнаність позивача ОСОБА_2 з наявністю та змістом судових рішень щодо поділу майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді