Справа № 523/7453/20
Провадження №2/523/2966/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

До Суворвоського районного суду м.Одеси з позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 18 вересня 2014 року, який посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №5-1569, відповідно до договору дарування ОСОБА_1 передав у власність безоплатно, а ОСОБА_2 , прийняла у власність безоплатно квартиру під АДРЕСА_1 - недійсним.

Обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідно додоговору купівлі-продажу від 15.04.2003р., посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., за реєстровим номером 5-461, позивач ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_1 .

18 вересня 2014 року, на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №5-1569, позивач ОСОБА_1 подарував своїй матері ОСОБА_2 вищевказану квартиру.

Вищеказаний договір дарування був укладений з пропозиції його матері так як, ще у 2010 році між позивачем та його колишнею дружиною ОСОБА_3 , виник судовий спір, щодо розподілу сумісно придбаного майна подружжя.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.10.2010 року по справі № 2-1175/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна набутого під час шлюбу, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності нерухомого майна на праві особистої власності та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, про стягнення грошової компенсації, - крім іншого, визнано квартиру АДРЕСА_1 - особистим майном позивача ОСОБА_1 .

Під часу розгляду даної справи позивач дуже нервував та хвилювався, так як ОСОБА_3 погрожувала залишити його без вищевказаної квартири

Також позивач вказує про те, що на початку 2014 року він познайомився та почав зустрічатися з іншою жінкою.

У той же час його мати ОСОБА_2 запропонувала йому переоформити його квартиру на неї, з метою уникнення у майбутньому будь- яких спорів з квартирою.

Мати йому повідомила про те, що все одно він є єдиним її сином та єдиним її спадкоємцем, також матір позивача пояснила про те що, після її смерті квартира залишиться у спадок позивачу.

18 вересня 2014 року, позивач з матір`ю поїхали до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори та уклали письмовий договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений державним нотаріусом Назарчук Н.М., та зареєстрований в реєстрі за №5-1569. Також відповідно до письмової довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень внесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 15892722 від 18.09.2014 року .

По теперішній час позивач зареєстрований у вищезазначеній спірній квартирі разом з відповідачкою (матір позивача) ОСОБА_2 .. Позивач постійно оплачує комунальні послуги, робить ремонт та дбає про технічний стан квартири. Останні декілька місяців стосунки між позивачем (сином) і відповідачкою (матір`ю позивача) погіршились.

Позивач проживає у прибудові, яку сам збудував з підсобного приміщення до квартири. Відповідачка ОСОБА_2 у квартиру позивача не пускає, мотивуючи тим, що це її квартира і вона, відповідачка ОСОБА_2 , її переоформить на інших осіб.

Позивач вказує про те, що вже декілька місяців до його матері ( відповідачки ОСОБА_2 ) навідуються невідомі йому особи з якоїсь невідомої релігійної секти. Невідомі люди періодично відвозять відповідачку ОСОБА_2 кудись на зібрання секти.

Крім того, сусіди повідомили позивачу, про те, що у розмові з ними відповідачка ОСОБА_2 сказала про те, що має намір переоформити квартиру АДРЕСА_1 на когось з осіб цієї секти.

Позивач вказує про те що вищевказана квартира АДРЕСА_1 є його єдиним житлом, та іншого житла він не має.

Також позивач вказує про те, що договір дарування від 18 вересня 2014року був укладений між ним та його матір`ю (відповідачкою ОСОБА_2 ) за її ініціативою, та з метою уникнення у майбутньому спорів з приводу квартири АДРЕСА_1 з його співмешканкою.

В позовній заяві позивач вказує про те, що він не мав намірів передати у власність своїй матері ( відповідачці ОСОБА_2 ) квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач навіть не міг уявити собі про те, що його рідна мати ( відповідачка ОСОБА_2 ) буде шантажувати його та чинити всілякі перешкоди у користуванні йогож ж квартирою.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення свого права на користування та розпорядження квартирою позивач дізнався тільки зараз, а саме коли відповідачка ОСОБА_2 почала чинити йому перешкоди у користуванні його квартирою та погрожувати йому (позивачу) про переоформлення вищевказаної квартири на третіх осіб.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , також з`явився у судове засідання представник позивача - адвокат Садаклієв І.І., позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Заперечували проти задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

В судове засідання з`явилася відповідачка ОСОБА_2 , також з`явилася у судове засідання представник відповідачки - адвокат Стороженко О.П.,просили суд відмовити в задоволенні позивних вимог ОСОБА_1 , просили задовольнити заяву про застосування строку позовної давності.

В матеріалах справи міститься відзив представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Стороженко О.П. на позов ОСОБА_1 про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтувує тим, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідачка ОСОБА_2 запропонувала переоформити його квартиру на неї, з метою уникнення у майбутньому будь-яких спорів щодо квартири з його дружиною та за твердженням позивача це було обумовлено тим, що він є єдиним спадкоємцем та після смерті відповідачки квартиру успадкує позивач по справі.

Як зазначає позивач, 18 вересня 2014 року вони разом з відповідачкою по справі ОСОБА_2 поїхали до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори та уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений державним нотаріусом Назарчук Н.М. та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень, за реєстровим номером об`єкта нерухомого майна: 01, дата державної реєстрації 18.09.2014 року.

Як зазначає позивач при укладенні договору дарування він помилився та неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, відтак просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., 18 вересня 2014 року за реєстровим № 5-1569 та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, за реєстровим номером об`єкта нерухомого майна: 01, дата державної реєстрації 18.09.2014 року.

Однак, з даним твердженням позивача погодитися не можливо та зазначаємо наступне, що ніякої помилки у природі укладеного правочину з боку позивача не було, та останній мав намір укласти саме договір дарування. Так, позивач самостійно збирав усі документи, необхідні для оформлення договору дарування, підписував виготовлений нотаріусом договір, відтак підтвердив, що йому зрозумілі наслідки та істотні умови договору.

Після укладення договору сталась юридична та фактична передача квартири, оскільки відповідач зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, та користується нею, оскільки в ній проживає та не має ніякого наміру її продавати або будь-яким іншим чином відчужувати на користь третіх осіб, оскільки для неї вона також є єдиним наявним житлом.

Предстанивк відповідачки ОСОБА_2 вказує про те, що державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. при посвідчені договору дарування були встановлені особи позивача та відповідача за пред`явленими паспортами, оглянуто правовстановлюючі документи на квартиру, надана правова консультація з поставлених питань щодо дарування квартири, роз`яснена нотаріальна процедура та правові наслідки укладання та посвідчення договору дарування нерухомого майна, а також роз`яснені правові наслідки укладання, посвідчення договору дарування нерухомого майна, випадки розірвання договору дарування та їх правові наслідки, звернуто увагу сторін договору на безоплатність і безкорисність договору дарування.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач зазначив, що не знав про дійсну правову природу укладеного договору, та зазначав, що під час укладення договору сталася помилка з його боку.

Крім цього, будь-яких належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, позивачем до суду не надано.

Представник відповідачки ОСОБА_2 звернулася до суду з письмовою заявою про застосування строку позовної давності. Просить суд застосувати до позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договіру дарування квартири АДРЕСА_1 , позовну давність.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, заслухавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , вважає, про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доказаними, тому підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що відповідно додоговору купівлі-продажу від 15 квітня 2003року, посвідченого Державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., за реєстровим номером 5-461, позивач ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_1 ( арк.сп. 9);

18 вересня 2014 року, між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони, укладено договір дарування, відповідно до договору дарування ОСОБА_1 передав у власність безоплатно, а ОСОБА_2 , прийняла у власність безоплатно квартиру під АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №5-1569 ( арк.сп.10);

Відповідно до письмового витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію прав та їх обтяжень внесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування серія та номер 5-1569, виданий 18.09.2014 року, видавник: Назарчук Н.М., Державний нотаріус Четвертої Одеської Державної нотаріальної контори; індексний номер 15892722 від 18.09.2014 року ( арк.сп.11);

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно (дарунок) у власність.

Судом встановлено , також вбачається із матеріалів справи про відсутність фактичної передачі спірної квартири за оспорюваним договором дарування відповідачці ОСОБА_2 та продовження проживання позивача ОСОБА_1 в спірній квартирі, після укладення договору дарування у 2014 році по теперішній час. Із паспорту позивача ОСОБА_1 вбачається про те, що позивач постійно зареєстрований та проживає, з 03 вересня 2003 року по теперішній час, в квартирі АДРЕСА_1 ( арк.сп.7-8);

Судом встановлено про те, що позивач ОСОБА_1 оплачує комунальні послуги, в квартирі АДРЕСА_1 , послуги електропостачання, та водопостачання, про що в матеріалах є письмові квитанції ( арк.сп.12-20);

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 пояснили суду про те, що відповідачка ОСОБА_2 запропонувала переоформити належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 на його матір ОСОБА_2 ( відповідачку по справі), з метою уникнення у майбутньому будь-яких спорів щодо спірної квартири з його першою дружиною, яка була зареєстрована у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з приводу правочину, вчиненого під впливом помилки, роз`яснено наступне. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦКУ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За змістом статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6- 202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

В судовому засіданні представник відповідача звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем вони були пропущені без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, у даних правовідносинах застосовується загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В судовому засіданні позивач та представник позивача пояснили суду про те, що позивач після укладення договору дарування продовжував проживати у спірній квартирі, оплачував всі необхідні кошти на утримання спірної квартири, вважав спірну квартиру своєю власністю, і вважає так на теперішній час, спірна квартира є єдиним житлом позивача. Про порушення свого права на користування та розпорядження квартирою позивач дізнався тільки зараз, а саме коли відповідачка ОСОБА_2 почала чинити йому перешкоди у користуванні його квартирою та погрожувати йому (позивачу) про переоформлення вищевказаної квартири на третіх осіб.

Згідно ч.1ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїхт вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При таких обставинах, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підляє.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 та ст.13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силуст.13Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При таких обставинах позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. 18 вересня 2014 року за реєстровим № 5-1569 недійсним - підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 840,80грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 76 - 89, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.202, 203, 215, 234, 717, 719 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про застосування до позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним строків позовної давності - залишити без задоволення.

Договір дарування укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. 18 вересня 2014 року за реєстровим № 5-1569 - визнати недійсним.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Рішення складено та підписано суддею 25.11.2020р.

Суддя: Аліна С.С.