Дата документу 17.11.2020 Справа № 323/454/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №323/454/19 Головуючий у 1 інстанції: Гуцал О.П.
Провадження № 22-ц/807/3056/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Тетяна Анатоліївна, про визнання договору дарування фіктивним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Т.А., про визнання договору дарування фіктивним.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 16 квітня 2008 року між ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року. Гарантом виконання виниклих кредитних зобов`язань ТОВ «Агрофірма «Тавріда» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виступив ОСОБА_2 , який уклав з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір поруки № 010/02-2/87/2 від 16 квітня 2018 року. Кредит ТОВ «Тавріда» був наданий у розмірі 70000 доларів США, строком до 15 квітня 2009 року, із сплатою 13,5% річних.

24 жовтня 2017 року на підставі Договору відступлення права вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату ПАТ «Комерційний індустріальний банк» належні йому права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року та договорами забезпечення, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» прийняв на себе всі права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року та договорами забезпечення.

Далі, ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклав договір факторингу між ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс», за яким ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступив права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16квітня 2008 року та договорами забезпечення факторові, тобто ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс», яка стала виключним та єдиним кредитором за вказаними договорами. На момент укладення Договору факторингу заборгованість за кредитом та процентами ТОВ «Агрофірма «Тавріда» перед кредитором становила 27258,90 доларів США та заборгованість за пенею 959802,23 грн.

Після вищезазначених подій, ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та ОСОБА_1 уклали договір про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відступила право вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87/ від 16квітня 2008 року та всіма договорами забезпечення, ОСОБА_1 .

Про всі зазначені вище договори та дії, ТОВ «Агрофірма «Тавріда» і ОСОБА_2 були сповіщені в належний законодавством спосіб та не заперечували проти укладення вказаних вище договорів. Тож відповідно до п.4 Договору про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та ОСОБА_1 , остання набула статусу нового кредитора ТОВ «Агрофірма «Тавріда».

З моменту укладення Договору про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та ОСОБА_1 , ні ТОВ «Агрофірма «Тавріда», ні ОСОБА_2 не здійснили розрахунку з ОСОБА_1

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою про стягнення боргу за договором поруки до ОСОБА_2 (справа № 323/4064/18). Крім того, як їй відомо, у Оріхівському районному суді Запорізької області перебуває справа за позовною заявою ТОВ «Агрофірма «Тавріда» до ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та стягнення з ОСОБА_2 90000 грн. збитків, нанесених ТОВ «Агрофірма «Тавріда» (№ 323/2316/18).

Позивач зазначала, що скориставшись паузою, яка виникла у справі №323/4064/18 за позовною заявою про стягнення боргу за договором поруки до ОСОБА_2 , оскільки наступили новорічні свята, ОСОБА_2 , будучи добре проінформованим про той факт, що у Оріхівському районному суді Запорізької області перебувають дві справи, де він є стороною у справах, усвідомлюючи той факт, що він за умови задоволення вимог позивачів у зазначених справах, буде винен значні грошові кошти, 25 січня 2019 року укладає договір дарування зі своїм онуком ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Т.А. За договором дарування від 25 січня 2019 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,25 га, на якій він розташований.

ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,25 га, на якій він розташований, вважає таким, що було укладено фіктивно, з метою невиконання зобов`язань за договором та з приховуванням справжніх намірів учасників правочину.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним (фіктивним) договір дарування житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,25 га, на якій він розташований, укладений 25 січня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Т.А.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року позов залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи доказів щодо наявності боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , а також відсутності необхідних ознак фіктивності оспорюваного договору дарування.

Додатковим рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11649,50 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , окрім доводів, які повністю дублюють доводи її позовної заяви зазначає також, що судом першої інстанції не було враховано показання ОСОБА_2 , надані в судовому засіданні, який на прості запитання давав заплутані відповіді і не пам`ятав кому і що він подарував, та за яких обставин. Проте, в проведенні ОСОБА_2 судової психіатричної експертизи судом було відмовлено. Крім того, суд першої інстанції неправомірно, на думку скаржниці, відмовив у зупиненні провадження по цій справі до розгляду справи № 323/949/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, оскільки ці позови є взаємопов`язаними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 просить рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року залишити без змін, а скаргу - без задоволення. Зазначає, що договори дарування ОСОБА_2 укладалися відповідно до його волевиявлення, без будь-якого примусу чи впливу тяжких обставин, з метою настання певних наслідків, а саме дарування дідусем свого майна онукові, що підтверджується змістом самих договорів дарування. На час вчинення ОСОБА_2 правочинів по відчуженню свого майна за оскаржуваними договорами дарування його майно було вільним від обтяжень та прав на нього третіх осіб. Реальність вчиненого правочину підтверджується також наступними діями нового власника майна, ОСОБА_3 , який після отримання правовстановлювальних документів на подароване майно вчиняє дії для отримання можливості користування ним.

Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, при цьому, 17 листопада 2020 року нею, через канцелярію апеляційного суду подано заяву про відкладення розгляду справи через пандемію коронавірусу в Україні.

В заяві ОСОБА_1 посилаючись на те, що її представник - ОСОБА_5 перебуває на лікарняному, що підтверджується копією листа непрацездатності, враховуючи пандемію коронавірусу в Україні, складнощі з його виявленням, проявами та що найголовніше перспективами зараження інших осіб, враховуючи відсутність у неї іншого представника, який міг би представляти інтереси в суді, з метою недопущення розповсюдження коронавірусу, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, ОСОБА_1 просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Дослідивши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин.

Разом з тим, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, слухання цієї справи, призначене на 13 жовтня 2020 року для створення апеляційним судом умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, було відкладено на 17 листопада 2020 року, у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 .

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду, в апеляційній скарзі апелянтом викладено правову позицію в обґрунтування вимог апеляційної скарги. Клопотання ОСОБА_1 щодо відкладення розгляду справи з підстав введення карантину та хвороби її представника, не підтверджено їх не спроможністю використати своє право участі в судовому засіданні апеляційного суду у спосіб передбачений частиною 3 ст. 212 ЦПК України.

Крім того, подання клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою представника скаржниці, не містить причин неявки самої ОСОБА_1 у судове засідання.

Враховуючи наведене вище, передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про розгляд справи, колегія суддів дійшла висновку що заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 16 квітня 2008 року між ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №010/02-2/87, за умовами якого ТОВ «Агрофірма «Тавріда» отримало кредитні кошти в розмірі 70000 доларів США строком до 15 квітня 2009 року, зі сплатою 13,5% річних (т. 1 а.с. 14-19).

З метою забезпечення виконання виниклих кредитних зобов`язань ТОВ «Агрофірма «Тавріда», між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 010/02-2/87/2 від 16 квітня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався перед банком відповідати по борговим зобов`язанням ТОВ «Агрофірма «Тавріда» за кредитним договором від 16 квітня 2008 року (а.с. 20-22).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року (справа № 323/2639/15-ц) позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення. Провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Агрофірма Тавріда» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Повідомлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що розгляд його позовних вимог до ТОВ «Агрофірма Тавріда» про стягнення заборгованості за договором кредиту і звернення стягнення на предмет застави віднесено до юрисдикції господарських судів (т. 1 а.с. 151-155).

24 жовтня 2017 року на підставі Договору відступлення права вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату ПАТ «Комерційний індустріальний банк» належні йому права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року та договорами забезпечення, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» прийняв на себе всі права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року та договорами забезпечення.

Далі, ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклав договір факторингу між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», за яким ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступив права вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року та договорами забезпечення факторові.

24 листопада 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» та ОСОБА_1 уклали договір про заміну кредитора у зв`язку з його виконанням третьою особою, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відступила ОСОБА_1 право вимоги за Кредитним договором №010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року та договорами поруки (т. 1 а.с. 23-25).

25 січня 2019 року ОСОБА_2 уклав два договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Демидьонок Т.А., згідно до яких подарував ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,25 га, на якій розташований цей житловий будинок (т. 1 а.с. 92-94, 95-98).

При посвідченні спірного договору приватним нотаріусом було перевірено інформацію з Єдиного реєстру боржників, в якому були відсутні дані про ОСОБА_2 як боржника, та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (164-177).

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги посилаючись на те, що оспорюваний нею правочини є фіктивними, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою уникнення ОСОБА_2 повернення коштів за судовими рішеннями, за умови задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором поруки (справа № 323/4064/18) та позовних вимог ТОВ «»Агрофірма Тавріда» до ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та стягнення 90000 грн. збитків (справа № 323/2316/18).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявність підстав для визнання оспорюваного правочину фіктивним, оскільки договори дарування будинку та земельної ділянки від 25 січня 2019 року укладені з дотримання положень чинного законодавства України та реально виконані сторонами.

Зазначеного висновку суд дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Так, судом першої інстанції було враховано показання свідка ОСОБА_8 , пояснення відповідачів та приватного нотаріуса Оріхівського районного нотаріального округу, та встановлено, що з грудня 2017 року ОСОБА_8 доглядає свого батька ОСОБА_2 , який проживає разом із нею у Запоріжжі. ОСОБА_2 спочатку хотів продати будинок з метою компенсування витрат на його лікування, але потім запропонував подарувати будинок доньці, на що остання відмовилась, оскільки за віком не має можливості здійснювати догляд за будинком. Після цього ОСОБА_2 звернувся із пропозицією подарувати будинок сину ОСОБА_8 - ОСОБА_3 , на що останній погодився. ОСОБА_3 вже вступив в управління будинком, але спочатку йому чинив перешкоди ОСОБА_7 , який там проживав без дозволу.

Зазначені відомості також підтверджено матеріалами справи, зокрема, вбачається, що 10 січня 2019 року ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та з цієї дати зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.70, 73).

З копії заяви до Оріхівського відділення поліції Пологівського ВП ГУНП про вчинене кримінальне правопорушення, вбачається, що ОСОБА_3 звертався як власник будинку АДРЕСА_1 до правоохоронних органів з метою усунення перешкод у користуванні своєю власністю (т. 1 а.с. 91).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто вибуття будинку із власності ОСОБА_2 та не фіктивне прийняття у власність будинку ОСОБА_3 .

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що договори дарування укладені ОСОБА_2 з метою унеможливлення виконання у майбутньому за його рахунок судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Колегія суддів також ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), відповідно до якого позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, колегія суддів встановила наступне.

Так, обґрунтовуючи свої доводи ОСОБА_1 в позовній заяві зазначала, що в провадженні Оріхівського районного суду Запорізької області перебувають дві справи про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, і на унеможливлення виконання саме цих рішень, в разі задоволення позовних вимог, відповідач уклав договори дарування від 25 січня 2019 року.

Разом з тим, з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 вересня 2019 року позовну заяву ТОВ «Агрофірма «Тавріда» до ОСОБА_2 , третя особа: Реєстраційна служба Оріхівського районного управління юстиції Запорізької області про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі залишено без розгляду (справа № 323/2316/18).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 вересня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «Агрофірма «Тавріда» та ОСОБА_7 , про стягненню боргу за договором поруки відмовлено (справа № 323/4064/18).

Крім того, колегією суддів враховується, що ОСОБА_1 відповідно до договору про заміну кредитора від 04 листопада 2017 року набула статус нового кредитора за кредитним договором № 010/02-2/87 від 16 квітня 2008 року укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Агрофірма Тавріда», та за договорами поруки від 16 квітня 2008 року № 010/02-2/87/1 укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 ; № 010/02-2/87/2 укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2016 року (справа № 323/2639/15-ц) зобов`язання поручителів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 за договорами поруки № 010/02-2/87/1, № 010/02-2/87/2 припинилися відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (т. 1 а.с. 151-155).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

На підставі вищевикладеного, сукупність наведених обставин спростовують той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, на шкоду правам інших осіб.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції у зупиненні провадженні по цій справі до ухвалення рішення по справі за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, також не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів, оскільки ОСОБА_1 , не обґрунтовує неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що є підставою для зупинення провадження відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, висновків суду не спростовують, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: