Справа № 561/504/17 Головуючий у 1 інстанції: Світличний Р. В.
Провадження № 22-ц/802/1067/20 Категорія: 18 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області, приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Олени Петрівни, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору іпотеки і застосування наслідків його недійсності та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 16 грудня 2004 року вона є власником 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 16 травня 2007 року право власності на належну їй частку зареєстровано 17 травня 2007 року за відповідачем ОСОБА_2 . Позивач вказувала, що даний договір купівлі-продажу вона не підписувала і він є нікчемним з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (стаття 219 ЦК України), та є нікчемним як такий, що порушує публічний порядок (частина друга статті 228 ЦК України). Позов пред`явлено в межах десятирічного строку позовної давності, визначеного частиною четвертою статті 228 ЦК України, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин.

Також зазначала, що спірний будинок не вибував з її фактичного володіння, вона і досі зареєстрована та фактично проживає в цьому житловому будинку. Оскільки відповідач ОСОБА_2 на підставі нікчемного договору купівлі-продажу спірного будинку не набув права власності на нього, а відтак не мав права передавати цей будинок в іпотеку.

На підставі наведеного з урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила: застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 16 травня 2007 року приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О. П., зареєстрованого в реєстрі за № 2067, в частині відчуження ОСОБА_2 належної їй 1/3 частини житлового будинку разом із надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 ; скасувати здійснену 17 травня 2007 року КП «Дубровицьке міське бюро технічної інвентаризації» державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок разом із надвірними будівлями в частині реєстрації за ним права власності на 1/3 частку цього житлового будинку, яка їй належить; визнати за нею право власності на 1/3 частку цього житлового будинку разом із надвірними будівлями; визнати недійсним договір іпотеки № 014/53-05/60570-і від 28 лютого 2008 року, укладений Захарчуком І. В. та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», за яким було передано в іпотеку зазначений житловий будинок разом із надвірними будівлями; зобов`язати приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О. П. зняти заборону на відчуження житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , накладену на підставі договору іпотеки № 014/53-05/60570-і від 28 лютого 2008 року та виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження цього нерухомого майна іпотекою, що був внесений до Державного реєстру іпотек на підставі договору іпотеки № 014/53-05/60570-і від 28 лютого 2008 року; визнати виконавчий лист, виданий Дубровицьким районним судом Рівненської області за заочним рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2013 року у справі № 1706/1444/12, таким, що не підлягає виконанню.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 грудня 2015 року позов було задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року вказане рішення суду першої інстанції скасоване, в позові ОСОБА_1 відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення Дубровицького районного суду від 23 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивувала тим, що вона не підписувала договір купівлі-продажу, а тому він є нікчемним, а всі решта вимоги - похідні від першої вимоги щодо встановлення нікчемності правочину. Вважає, що порушено її права власника і право на житло.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав .

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки справу, яка не є малозначною, суд розглянув без виклику учасників .

Згідно з ч. 4 ст. 31 ЦПК України дана цивільна справа передана на розгляд Волинському апеляційному суду.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач апеляційну скаргу підтримала з наведених у ній доводів, просила її задовольнити.

Інші учасники справи, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з"явилися.

Згідно з частинами першою п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, викладені в його постанові за результатами касаційного перегляду судового рішення, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року, якою було скасоване попереднє судове рішення суду апеляційної інстанції у даній справі, видно, що суд касаційної інстанції вказав, що розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції мав відбуватися з повідомленням учасників справи і колегія суддів вважає помилковим висновок апеляційного суду про можливість розгляду цієї справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Разом з тим, скасовуючи рішення першої інстанції про задоволення позову та апеляційної інстанції про відмову у позові за пропуском строку позовної давності, у своїй ухвалі від 12.04.2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що позовна давність застосовується до обгрунтованого позову, а суд таких висновків не зробив та не врахував обставин, що встановлені рішенням Дубровицького районного суду від 07.11.2013 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу цього ж будинку.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 16 грудня 2004 року ОСОБА_5 передав безоплатно у власність 2/3 частини ОСОБА_4 та 1/3 частину ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.95).

16 травня 2007 року між продавцями ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку. Відповідно до умов даного договору продавці передали, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими приміщеннями, розташований по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11-12).

Право власності на вказаний житловий будинок 17 травня 2007 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2, а.с.17).

Відомостями з Державного реєстру іпотек та з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна беззаперечно стверджується, що спірний житловий будинок з 21 травня 2007 року обтяжений іпотекою та забороною на нерухоме майно, зареєстрованих приватним нотаріусом Мелех О.П. на підставі договору іпотеки № 2091 (т.2, а.с.18).

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 20 вересня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, а саме домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О. П., для задоволення вимог банку в розмірі 20 108,95 доларів США, що еквівалентно 160 730,37 грн. Даним рішенням установлено, що договір іпотеки, за яким звернуто стягнення на домоволодіння, був укладений 28 лютого 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним 18 травня 2007 року кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 (т.1, а.с.23).

Позивач ОСОБА_1 вказує, що договір купівлі-продажу будинку вона не підписувала, покликаючись на висновок почеркознавчої експертизи, а тому вважає такий договір нікчемним і просить суд застосувати наслідки нікчемності даного правочину.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 30 червня 2015 року № 1.1-111/15 підпис від імені ОСОБА_1 в третьому рядку в розділі «Підписи» в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 16 травня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т.1, а.с.194).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бутиспрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поняття договору купівлі-продажу розкрите в ст.224 Цивільного Кодексу України. За цим договором продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двосторонньою угодою, оскільки при її укладанні та здійсненні виявляється воля двох сторін, які беруть у ній участь.

Якщо договір купівлі-продажу підлягає реєстрації (у разі купівлі-продажу квартири), то право власності виникає у покупця в момент реєстрації договору (ст.227 Цивільного Кодексу).

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вона не ставить вимоги про визнання недійсним спірного правочину, а посилається тільки на те, що вважає його нікчемним з тих підстав, що вона його не підписувала.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дубровицького районного суду від 07 листопада 2013 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Мелех О. П. та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" про розірвання договору купівлі-продажу, яке набрало чинності 16 грудня 2013 року, встановлено, що 16 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку (т.1 а.с. 63, 64). Сама позивач ОСОБА_1 , звертаючись із позовом та беручи участь у вказаній справі, цю обставину ствердила.

Тобто судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 визнала факт укладення договору купівлі-продажу належної їй частини спірного житлового будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу від 16 травня 2007 року є оспорюваним, тобто його недійсність прямо не встановлена законом, а позивач не просить суд визнати цей договір недійсним, тобто не заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, відтак колегія суддів вважає, що у позові в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину слід відмовити.

Отже, стороною позивача не доведено належним чином нікчемність спірного правочину і, як вбачається з матеріалів справи, воля сторін із самого початку була спрямована на укладення між сторонами договору купівлі продажу будинку. Судом встановлено, що в обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети - укладання договору. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину, за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між сторонами договору купівлі-продажу.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Отже, доводи апеляційної скарги з приводу того, що рішення суду не відповідає вимогам закону, обставинам справи, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не наведено таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді