Номер провадження: 22-ц/813/482/20
Номер справи місцевого суду: 521/232/18
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі::

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року (одноособово суддя Маркарова С.В.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

05.01.2018 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі- Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 106 000 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

17.04.2014 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, згідно якого Банк надав відповідачці строковий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а ОСОБА_1 зобов`язалась сплачувати проценти у розмірі 30 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач в заяві-анкеті підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком кредитний договір.

Банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідачка своєчасно не сплачувала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору.

Станом на 30.09.2017 рік утворилась заборгованість за договором №б/н від 17.04.2014 року у загальному розмірі 106 000 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 15 105,04 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом розмірі 90 894, 96 гривень.

Посилаючись на порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору і наявність заборгованості, Банк просив про задоволення позову.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року позов Банка задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 618, 11 гривень і судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 114,99 гривень.

Банк не погодився із рішенням суду від 26.03.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову Банка у повному обсязі.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає:

Судом відмовлено у позові за взаємовиключними підставами.

Із тлумачення п.6 постанови ВСУ від 29.12.1976 р. №11 «Про судове рішення» слідує, що суд відмовляє у позові за пропуском позовної давності тільки у разі його доведеності, якщо ж позов не доведено, суд повинен відмовити у позові за недоведеністю вимог. Аналогічні роз`яснення містяться в абз.3 п.1 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення».

Банком надані належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Суд першої інстанції не прийняв до уваги надані позивачем письмові докази, не надав їм оцінку в порядку ст. 89 ЦПК України, при цьому, в оскаржуваному рішенні зазначив, що вважає розрахунок заборгованості неправильним.

На підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором Банк надав належний доказ, у розумінні ст. 77 ЦПК України, розрахунок заборгованості станом на 2017 р., який ні відповідачкою, ні судом не спростований. Розрахунок заборгованості по кредиту проведений позивачем у відповідності до умов кредитного договору та з врахуванням сплачених щомісячних платежів.

Суд не викликав представника позивача для надання особистих пояснень та не висловив своєї вимоги щодо надання іншого розрахунку заборгованості або будь-якого іншого доказу на підтвердження позовних вимог і з цього питання суд не приймав ухвалу, у розумінні ст. 223 ЦПК України.

Банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Верховний суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов`язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а сам 19.03.2014 року справа № 6-14цс14 та 18.06.2014 року справа №6-61цс14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє межах визначеного нею строку. За таким договором, шо визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 57 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору."

Суд не звернув уваги на те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі, враховуючи висновки Верховного Суду України про застосування положень ч.ч.1,5 ст. 261 ІІК України, викладені у постанові від 16.04.2014 р. № 6-24цс14, починається із наступного дня після спливу картки.

Термін позовної давності має відраховуватись з 01.03.2018 року, оскільки термін дії кредитної картки - до 28.02.2018року, що підтверджується довідкою про строк її дії, яка долучається до апеляційної скарги, а тому позивач мав право звернутися до суду в межах строку позовної давності до 28.02.2021 р. Із позовною заявою Банк звернувся до суду 02.01.2018 р., тобто в межах строку позовної давності.

(короткий зміст відзиву, заперечень або пояснень на апеляційну скаргу)

У відзиві на скаргу відповідачка ОСОБА_1 зазначає:

Згідно доданого Банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.04.2014 року, останній платіж у сумі 3,02 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено 30.07.2017 року, проте ОСОБА_1 не здійснювала цей платіж. Останній платіж за договором № б/н від 17.04.2014 року, ОСОБА_1 здійснено 09.10.2014 року у сумі 470 гривень.

22.06.2018 року був надісланий адвокатський запит до Банка з проханням надати інформацію щодо розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.04.2014 року.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому вчинення боржником дій з виконання зобов`язання, вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні "Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Судом першої інстанції постановлено ухвалу про витребування у Банка доказів (квитанцій, платіжних доручень, облікових документів тощо) на підтвердження здійснення саме ОСОБА_1 останнього платежу від 30.07.2017 року. Банк був не обмежений у праві подавати до суду докази стосовно даного платежу чи розрахунку заборгованості в цілому.

Стосовно тверджень Банка про можливість проведення ОСОБА_1 експертизи щодо розрахунку заборгованості слід зазначити, що проведення експертизи по даній справі є її правом, а не обов`язком.

Банк у скарзі зазначає, що звернувся до суду в межах строку позовної давності, проте таке твердження є невірним. З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість утворилась за період з 17.04.2014 року по 30.09.2017 року. До суду із позовом Банк звернувся 05.01.2018 року. Клопотання про поновлення строків позовної давності Банком заявлено не було. ОСОБА_1 не укладала з Банком жодних договорів, тим більше додаткового договору про збільшення тривалості позовної давності.

За кредитним договором ОСОБА_1 сплачувались платежі і останній платіж сплачено у якості погашення заборгованості восени 2014 року.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

17.04.2014 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № б/н шляхом підписання Анкети-заяви, згідно якого Банк надав відповідачці строковий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 10).

Банк виконав зобов`язання за вказаним договором і надав відповідачці кредит у розмірах, встановлених договором.

Відповідачка належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором від 17.04.2014 року, внаслідок чого утворилась заборгованість.

За розрахунками Банка станом на 30.09.2017 рік має місце заборгованість за договором №б/н від 17.04.2014 року у розмірі 106 000 гривень, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 15 105,04 гривень; заборгованість за відсотками за користування кредитом розмірі 90 894, 96 гривень (а.с.7-9).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції у зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 618,11 гривень виходив з того, що Банк пропустив строк позовної давності, оскільки заборгованість утворилась з 17.04.2014 року по 30.09.2017 року, а із позовом Банк звернувся 05.01.2018 року (а.с.159-162).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

Позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Банк просив стягнути заборгованість за кредитом станом на 30.09.2017 рік за договором №б/н від 17.04.2014 року у розмірі 106 000 гривень, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 15 105,04 гривень; заборгованість за відсотками за користування кредитом розмірі 90 894, 96 гривень.

Вимоги Банка про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 15 105,04 гривень є обґрунтованими.

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що остання отримала від Банка кредитну картку, користувалася нею (знімала кошти у банкоматах, розраховувався за покупки в магазинах, поповнювала баланс мобільного телефону, а також частково сплачувала заборгованість, а.с.129-136).

Останній платіж ОСОБА_1 здійснила 07.06.2014 року (а.с. 130), а платежі, які здійснені після 07.06.2014 року, списані Банком з рахунка відповідачки автоматично.

Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності є моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

18.09.2018 року ОСОБА_1 подала заперечення на позов, в яких послалася на пропуск Банком строку позовної давності (а.с.98-100, 100 зворот).

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та

ОСОБА_1 укладений 17.04.2014 року зі строком дії платіжної картки 28.02.2018 (а.с.9,178)

ОСОБА_1 протягом 2014 року користувалася платіжною карткою, сплачувала заборгованість за наданим кредитом.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 (а.с.9), старт карткового рахунку мав місце 09.09.2010 року, у подальшому Банк змінював кредитний ліміт по картці, строк дід картки до 02.2018 року.

З огляду на те, що термін кредитної картки продовжувався Банком до 28.02.2018 року, строк позовної давності для вимог Банка про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом спливає 28.02.2021 року.

05.01.2018 року, в межах строку позовної давності, Банк звернувся із позовом за захистом порушеного права (с.с.3-6).

Тому порушене право Банка в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції у розмірі 15 105,04 гривень.

Разом з тим, вимоги в частині стягнення відсотків задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що 17.04.2014 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву, яка не зазначає процентну ставку по кредиту (а.с. 10,10 зворот).

Обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, у позовній заяві Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.3 зворот, 11) і Витяг з Умов в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.

До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з квітня 2014 року по січень 2018 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.12-35).

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження погодження Банком умов сплати відсотків по кредиту, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомилась позичальник ОСОБА_1 та погодилась з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачкою кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати відсотків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.

Приймаючи до уваги, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачці Умови, Анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати процентів, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, відсутні підстави для задоволення позову Банка в частині стягнення відсотків.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника Банка, що Банком надані належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема в частині стягнення відсотків за користування кредитним коштами, - до уваги не приймаються.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з квітня 2014 року по січень 2018 року.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і погодилась з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов Банку.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності, призвів би до покладення на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Анкета-заява позичальника не містить відомостей про сплату позичальником відсотків за користування кредитними коштами.

Доводи представника Банка щодо необґрунтованості застосування строків позовної давності, а також що розрахунок заборгованості за кредитом не спростований. прийняті до уваги колегією суддів і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Доводи ОСОБА_1 у відзиві, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову з підстав пропуску позовної давності, до уваги не приймаються.

Кредитний договір між Банком та ОСОБА_1 укладений 17.04.2014 року. Останній надано кредитну картку з терміном дії 28.02.2018 року. ОСОБА_1 періодично користувалася платіжною карткою, сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 07.06.2014 року (а.с. 130). Платежі, які здійснені після 07.06.2014 року, списані Банком з рахунка відповідачки автоматично. З огляду на те, що термін кредитної картки діяв до 28.02.2018 року, строк позовної давності для Банка спливає 28.02.2021 року. 05.01.2018 року, в межах строку позовної давності, Банк звернувся із позовом за захистом порушеного права.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом часткового задоволення позову у розмірі 15 105,04 гривень.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч. 1 п.п.1-4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про пропуск Банком строку позовної давності, висновки суду не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, суд неправильно застосував норми матеріального права - ст. ст. 256, 257 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Апеляційна скарга Банка підлягає частковому задоволенню. За подачу позовної заяви Банком сплачено мінімальний розмір судового збору - 1 600 гривень (а.с.42), а за подачу апеляційної скарги - 2 400 гривень.

Оскільки судовий збір (1 600 гривень і 2 400 гривень) сплачено виходячи з мінімальної ставки судового збору, Банк має право на відшкодування судових витрат у повному обсязі.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року - скасувати.

Позов акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 17.04.2014 року станом на 30.09.2017 року у розмірі 15 105,04 гривень і судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 600 гривень за розгляд справи в суді першої інстанції і 2 400 гривень за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно ст. 389 ч.3 п.2 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду складено 27.11.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков