Єдиний унікальний номер 219/7527/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/3175/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Тимченко О.О, Хейло Я.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 219/7527/16-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2020 року (суддя Фролова Н.М.), -
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
02 серпня 2016 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулося Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02.12.2019 року заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12.09.2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було скасовано.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в «Умовах та правил надання банківських послуг» не міститься підпис позичальника, а також доданий ПАТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви розрахунок заборгованості та надіслана на адресу суду виписка по рахунку не можуть слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки вони не є первинними документами та в них не зазначено посади осіб відповідальних за здійснення такого розрахунку, відсутній особистий підпис та інші дані, які дають змогу ідентифікувати особу, що склала відповідний розрахунок. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» не надавав суду оригінал кредитного договору № б/н від 18.08.2008 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись з даним рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка після отримання кредитної картки здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримуючи кредитні кошти, наявність перелічених дій свідчать про укладення кредитного договору.

Звертають увагу суду, що 18.08.2020 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, відповідач приєднався до запропонованої Банком пропозиції. Вважають, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, тому відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору. Суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною або одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Тобто в даному випадку відповідач підписуючи анкету заяву користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Посилаються на практику Верховного суду, зазначивши, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок, але судом першої інстанції не було цього зроблено, тобто суд ухилився від своїх прямих обов`язків, отже позивач звернувся із позовом у межах строку давності та по справі були надані усі належні докази по справі, а тому при ухваленні рішення судом було порушено ст. ст. 257-264, 1054-1056 ЦК України.

ДОВОДИ І ЗАПЕРЕЧЕННЯ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідачем ОСОБА_1 було надіслано відзив на апеляційну скаргу, а також доповнення до відзиву, в яких остання зазначає, що позовні вимоги вона не визнає, у зв`язку з їх недоведеністю. Звертає увагу суду на той факт, що анкета заява, яку позивач вважає складовою частиною договору, є документом невідомого походження.

Обґрунтовує свої доводи тим, що місце знаходження оригіналу анкети заяви, спосіб виготовлення наданої суду її ксерокопії невідомі. З листа позивача від 04.02.2020 року № 26133-ВБ, підписаного представником ОСОБА_2 , вбачається, що оригінал Анкети заяви позивач надати не може, бо оригінал кредитної справи зберігається у Донецькому архіві.

Втім, жодних доказів і дійсного направлення Анкети - заяви в архів м. Донецька, розташований у конкретному структурному підрозділі позивача за конкретному структурному підрозділі позивача за конкретною адресою, суду не надано. Додає, що позивач не надав пояснень, яким чином він виготовив 02.08.2016 року при поданні позову, копію Анкети-заяви, оригінал, якої знаходиться в м. Донецьку. Копії документів, справжність, яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом, не можуть бути віднесені до числа належних та допустимих доказів. Крім того, надані до позову Умови і Правила надання банківських послуг підписані головою правління банку. Вони не місять підпису відповідача, його реквізитів, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх не відмінності від Анкети-заяви від 18.08.2008 року. Також відсутність у виписці сум вихідного залишку по основному боргу та процентам унеможливлює встановлення по ній без спеціальних знань у бухгалтерсько- фінансовій сфері, розміру заборгованості як по тілу кредиту так і по процентам вважає, що по виписці у тому вигляді, в якому вона надана суду, об`єктивний висновок щодо наявності розміру суми заборгованості, може зробити тільки судова фінансово-кредитна експертиза. Регістри обліку, які не містять обов`язкових реквізитів, які не підписані особами, які їх складали, є недійсними не можуть бути підставою для висновку про наявність розмір заборгованості по кредиту.

У доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що анкета заява від 18.08.2008 року була подана позивачем до суду при позовній заяві від 02.08.2016 року.

Відповідно до Указу Президента № 405/2014 від 14.04.2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Тобто, з 14 квітня 2014 року розпочато проведення АТО, внаслідок чого транспортне сполучення з м. Донецьк було припинено, але позов, який надійшов в суд 02.08.2016 року та матеріали справи не містить жодних пояснень щодо способу виготовлення ксерокопії анкети заяви за умов, що її оригінал знаходиться в архіві м. Донецьк, з яким не має транспортного сполучення з 14.04.2014 року.

На її думку, зазначене дає підстави для висновку, що Анкета-заява є документом невідомого походження, яка не може бути визнана достовірним доказом по справі у розумінні ст. 79 ЦПК України. Звертає увагу суду, надана позивачем виписка в порушення п. п. 5.2., 5.5 Положення № 254, абзацу 4 п.2.1.2.Положення № 566, п. 51 глави III, п.61 глави IV Положення № 75 не містить обов`язкових реквізитів, зокрема, посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення, особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції, номер особового рахунку відповідача код банку, у якому відкрито рахунок, суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку. Зазначає, що регістри обліку, які не складали, є недійсними і не можуть бути підставою для висновку про наявність і розмір заборгованості по кредиту. Крім того, виписка подана після 15 грудня 2017 року дати набрання чинності законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147 VIII «Про внесення змін до господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших актів. Звертає увагу суду що позивач не надав доказів неможливості надання Виписки при позовній заяві 02.08.2016 року з причин, що не залежали від нього.

З урахуванням викладеного позивач не довів належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами отримання відповідачем кредиту в сумі 7000 грн. та наявності станом на 30.06.2016 року заборгованості у сумі 44 395, 46 грн., до складу якої входять, зокрема, заборгованість за кредитом 6909, 40грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 33 450,65 грн., заборгованість за пенею та комісією 5335,41 грн. Просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «ПриватБанк» надало копію Анкети - заяви від 18.08.2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана відповідачем, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток про умови кредитування з використанням платіжної картки, а також розрахунок заборгованості.

З Анкети-заяви, доданої до позову, не вбачається, який розмір комісії, пені та штрафів погодили між собою сторони.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, позивач посилався на Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг в «ПриватБанку». Проте перелічені докази, суд першої інстанції не прийняв до уваги внаслідок відсутності підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та, що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-Заяву позичальника.

Враховуючи наявність заяви відповідачки, відповідно до якої остання не визнає позовні вимоги, з тих підстав, що позивач вимагає стягнути з неї повторно суму боргу у розмірі 22 078, 32 грн., яка була раніше стягнута рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації» Дніпровський банківський Союз» від 12.11.2013 року по третейській справі №4435/2013, відсутність оригінал кредитного договору № б/н від 18.08.2008 року, б/н, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» в яких відсутній підпис відповідача з яких, за твердженням ПАТ КБ «Приватбанк», і складається договір № б/н від 18.08.2008 р. вказані докази не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною Договору від 18.08.2008 року, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо недоведеності позовних вимог та відмовив в задоволенні позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 18.01.2017 року процентна ставка не зазначена. Заява, підписана сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Положення частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, застосувати до вказаних правовідносин неможливо, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Позивач не надав суду доказів, що саме ці Умови та правила були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (18.08.2008 року).

За твердженням позивача відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифи складає між позивачем та відповідачем Договір.

Водночас, відповідно до правової позиції, що висловлена ВСУ у справі № 6-2320цс16 Умови та правили надання банківських послуг у Приватбанку повинні містити підпис відповідача, оскільки позивачем не доведено, що саме ці Умови та правили надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», на які посилається позивач не містять підпису позичальника, тому такі Умови не можна вважати складовою частиною договору № б/н від 18.08.2008 року. Це положення узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові по справі № 6-16цс-15 від 11.03.2015 року, яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при винесення даного рішення.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13). Із долучених до матеріалів справи Умов і правил надання банківських послуг вбачається, що останні не містять підпису позичальника (відповідача по справі).

Крім того, доданий ПАТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви розрахунок заборгованості, та надіслана на адресу суду виписка по рахунку (т.1, а.с.117-119, 180-185) не можуть слугувати підтвердженням існування боргу, оскільки вони не є первинними документами, так як не відповідають вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», а саме: не зазначено посади осіб, відповідальних за здійснення такого розрахунку, відсутній особистий підпис та інші дані, які дають змогу ідентифікувати особу, що склала відповідний розрахунок.

За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічна позиція висловлена постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №754/8077/18-ц (№ 61-8669св19).

З огляду на вказане колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічний висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач погодився з формою договору та його умовами, здійснюючи погашення заборгованості, що підтверджено випискою по рахунку непереконливі з вище зазначених обставин.

Доводи апеляційної скарги, що наявність заборгованості підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості, а також випискою по рахункам відповідачки та довідками банку є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити правильність нарахування боргу позивачем, а також зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 18.08.2008 року.

Аналогічна позиція висловлена постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17 (№ 61-1211св19).).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було встановлено, що сплата відповідачкою сум та направлення їх на погашення заборгованості за умовами укладеного кредитного договору суперечили її дійсному волевиявленню, що свідчить про визнання нею умов договірних правовідносин - неспроможні.

Позивач не надав суду доказів, а саме оригінал кредитного договору № б/н від 18.08.2008 року, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість взяти до уваги подані ПАТ КБ «Приватбанк» заяву від 18.08.2008 року б/н, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», в яких відсутній підпис відповідача з яких, за твердженням ПАТ КБ «Приватбанк», і складається договір № б/н від 18.08.2008 року та інші докази.

Посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором, як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку та довідки про відкриття кредитного рахунку та умови кредитування є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 18.08.2008 року, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Апеляційний суд, в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем враховує, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, оскільки банком не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, позивачем не надано.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.О. Тимченко

Я.В. Хейло