Дата документу 24.11.2020 Справа № 326/1424/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 326/1424/15-ц
Провадження №22-ц/807/3027/20
Головуючий в 1-й інстанції - Каряка Д.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Амельченко Дем`яна Дем`яновича на ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2020 року, постановлену у м. Приморськ у справі за заявою ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», заінтересовані особи: Приморський районний відділ ДВС ГТУ юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року заявник ОСОБА_1 (в особі представника - адвоката Амельченка Д.Д.) звернувся до суду з заявою, в якій просив: 1) визнати виконавчий лист № 2/326/634/2015 (справа № 326/1424/15-цр) виданий 27.10.2015 Приморським районним судом Запорізької області про стягнення з нього на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат в розмірі 330 518,48 грн. таким, що не підлягає виконанню повністю; 2) до розгляду даної заяви винести ухвалу про зупинення стягнення за виконавчим листом № 2/326/634/2015 (справа № 326/1424/15-цр) виданим 27.10.2015 Приморським районним судом Запорізької області (ВП № 57075105). Вимоги заяви обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 29.03.2015 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором. 27.10.2015 по вказаному провадженню було видано виконавчий лист, який було передано на виконання до Приморського РВ ДВС ГТУЮ Запорізької області. 05.12.2016 до кредитного договору від 21.04.2008 була укладена додаткова угода № 1. В зв`язку з виконанням додаткової угоди до кредитного договору було 30.12.2016 повернуто стягувачу виконавчий лист. Банк ігноруючи спільну додаткову угоду, знову надсилає до Приморського РВ ДВС ГТУЮ Запорізької області вищевказаний виконавчий лист. 27.08.2018 Приморським РВ ДВС ГТУЮ Запорізької області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Постанова від 25.10.2018 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 33 051,85 грн. була винесена після укладення додаткової угоди, якою зобов`язання було виконано, також як і постанова про відкриття виконавчого провадження. На час винесення постанов заборгованість була відсутня, а виконавчий лист було виконано.

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2020 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», заінтересовані особи: Приморський районний відділ ДВС ГТУ юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Зупинення виконання за виконавчим листом №2/326/2015 за ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 09.04.2020 - скасовано.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Амельченко Дем`яна Дем`яновича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, наявність укладеного договору про добровільне виконання рішення суду, до відкриття виконавчого провадження є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.08.2015 до Приморського районного суду Запорізької області звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» з позовною заявою про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь заборгованості у розмірі 15 161,12 доларів США. Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 29.09.2015 позовні вимоги банку задоволені, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPP0GA від 21.04.2008 в сумі 15 161,12 доларів США, що становить 327 328,58 грн. та судові витрати в розмірі 3 189,90 грн. (а.с.40-42).

27.10.2015 по вищевказаному провадженню було видано виконавчий лист, який було передано на виконання до Приморського РВ ДВС ГТУЮ Запорізької області (а.с.52).

05.12.2016 до кредитного договору № ZPP0GA від 21.04.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №1 (а.с.68-71, 152-155).

27.08.2018 постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/326/634/2015 виданим 27.10.2015 Приморським районним судом Запорізької області (а.с.62,120).

26.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду Запорізької області з заявою про визнання виконавчого листа № 2/326/634/2015 виданого 27.10.2015 Приморським районним судом Запорізької області таким, що не підлягає виконанню (а.с.55-56).

23.10.2018 від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документу на підстав п.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». 25.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 33051,85 грн. 25.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37, п. 3 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», копія якої направлена сторонам (а.с.124-126).

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 29.10.2018 заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа, що не підлягає виконанню залишено без розгляду (а.с.130).

Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції зазначив, що на час звернення виконавчого листа до виконання борг не був погашений, а укладання додаткової угоди №1 від 05.12.2016 до кредитного договору № ZPP0GA від 21.04.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , не є добровільним виконанням зобов`язання. Посилання заявника на безпідставність нарахування судового збору не є підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, при тому, що це питання може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Амельченко Дем`яна Дем`яновича залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 25 листопада 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков