ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 2033/2-779/11

провадження № 22ц/818/3806/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року в складі судді Алфьорової Т.М.

в с т а н о в и в:

У 2011 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківський області про тимчасову відмову у виїзді за кордон.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 22 травня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. за № 2939, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 15 000,00 грн на строк до 22 червня 2009 року зі сплатою процентів у розмірі 10% на місяць від суми позики.

Оскільки у встановлений договором строк ОСОБА_2 не повернув суми позики та не сплатив проценти, він звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. 26 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 4792, згідно якого стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у розмірі 26 049,57 грн та 300,00 грн за вчинення виконавчого напису.

Вказав, що зазначений виконавчий напис передано на виконання до Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, однак жодних погашень заборгованості не було.

Зазначив, що ОСОБА_2 має можливість залишити межі України, що суттєво порушує його майнові інтереси як кредитора.

Просив обмежити ОСОБА_2 в його праві виїзду за межі України.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено; тимчасово відмовлено ОСОБА_2 у виїзді за кордон до виконання ним зобов`язань за договором позики від 22 травня 2009 року та виконавчим написом нотаріуса від 26 вересня 2009 року № 4792, вирішено питання щодо судових витрат.

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про відновлення втраченого провадження та перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2020 року відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі № 2-779/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління МВС України в Харківській області, про тимчасову відмову у виїзді за кордон в частині змісту заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 травня 2020 року поновлено ОСОБА_2 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року, заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що його право залишити межі України гарантоване Конституцією України, а обраний позивачем спосіб судового захисту є невірним, оскільки ані ЦК України, ані ЦПК України на час ухвалення заочного рішення не містили такого способу захисту, як обмеження у праві виїзду за кордон. Вказав, що вирішення судом питання щодо обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному статтею 377-1 ЦПК України за поданням державного виконавця.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 02 жовтня 2020 року та 12 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації відсутній, про що складено довідку щодо причин повернення/досилання. Оскільки судову повістку надіслано на останню відому адресу позивача, вона вважається доставленою.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду мотивовано тим, що, зважаючи на наявність у ОСОБА_2 невиконаних зобов`язань за договором позики доцільним є тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. за № 2939, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 15 000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 10% від суми позики на місяць зі строком повернення до 22 червня 2009 року (а. с. 6).

Як вбачається зі змісту заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А. 26 вересня 2009 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 4792, згідно якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 26 049,57 грн та 300,00 грн за вчинення виконавчого напису.

16 жовтня 2009 року Фрунзенським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.

Відомостей щодо повернення боргу матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом та розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (пункт 2 частини першої); якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (пункт 5 частини першої); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (пункт 8 частини першої).

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що згаданий Закон передбачає декілька підстав та умов, за яких можливе обмеження права громадянина України на виїзд за кордон, при цьому не передбачена необхідність наявності одночасно всіх підстав, вони є окремими та самостійними. Зокрема, пункт 2 частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає три окремих випадки обмеження громадянина України у виїзді за кордон, а саме: до виконання зобов`язань; до розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках; до забезпечення зобов`язань заставою.

Пунктом 4 статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право не пропускати через державний кордон України осіб без дійсних документів на право його перетинання, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

З системного аналізу зазначених норм вбачається, що обмеження у виїзді, яке передбачено частиною 2 статті 6 Закону, до компетенції суду не відноситься, а може бути здійснено лише органами прикордонної служби України.

Дії відповідних органів державної влади щодо обмеження виїзду ґрунтуються на нормах статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і можуть перевірятися в судовому порядку за скаргою особи, яка зазнала обмеження в порядку адміністративного судочинства.

Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 6-23/08, провадження № 14-367цс19.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав як звернення до суду з позовом про тимчасове обмеження боржника за договором у праві виїзду за межі України.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 2-173/2011, провадження № 61-25403св18.

При цьому, статтею 377-1 ЦПК України у редакції на час розгляду справи судом першої інстанції передбачалося, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Однак, у даній справі питання про обмеження боржника у праві виїзду вирішувалось саме на підставі заявленого кредитором позову, а не подання державного виконавця.

Судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення не з`ясовано, чи належить обраний позивачем спосіб захисту права до способів захисту, визначених законом чи договором, та не враховано, що обмеження у праві виїзду на підставі частини 2 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» застосовується не судом, а органами прикордонної служби.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений права на захист своїх прав як кредитора при виконанні виконавчого напису нотаріуса, якщо вважає їх порушеними у спосіб, що передбачений законом, та є ефективним.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, тому заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 68,30 грн, який підлягає стягненню на його користь з ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківський області про тимчасову відмову у виїзді за кордон залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 68,30 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.