П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року місто Київ

справа № 760/8114/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/10496/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Андрієнко А.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Оксюти Т.Г. від 31 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 3 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року та 10 грудня 2017 року між нею та ОСОБА_1 були укладені договори позики, відповідно до умов яких остання отримала у борг в сукупності 6 061 євро, 11 515 доларів США та зобов`язалась сплатити відсотки за користування позикою у строки встановлені кожною розпискою.

12 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з вимогою про повернення суми боргу в строк до 13 лютого 2018 року, однак відповідач свої зобов`язання не виконала і позику не повернула.

Станом на 26 лютого 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за договорами позики з урахуванням процентів складає 10 151 євро та 19 658 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 867 488 грн. 74 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь борг в розмірі 867 488 грн. 74 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 867 488 грн. 74 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 8 674 грн. 89 коп. та 352 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 1 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що вона не повідомлялась належним чином про розгляд справи, оскільки перебувала за межами міста Києва і відповідно жодних повісток про виклик до суду не отримувала; при ухваленні рішення судом не було встановлено обставин справи, не були досліджені надані позивачем докази, зокрема, не оглянуто у судовому засіданні оригінали розписок;суд не звернув увагу на те, що позивач нарахував проценти за користування позиками поза межами строків, встановлених у розписках; частина розписок містить вказівку щодо пролонгації повернення позик, проте чинне законодавство не містить такого терміну і ця обставина судом досліджена не була; суд не звернув увагу на те, що валюта боргу у розписках зазначена "долари", проте не конкретизовано, які саме (австралійські, канадські тощо); суд не з`ясував обставини складання розписки від 29 жовтня 2017 року, оскільки у ній зазначено, що позивач надав відповідачу готівкові кошти в кредит, проте позивач не є фінансовою установою і не мала права надавати кредит; поза увагою суду залишилась та обставина, що згідно пункту 7 частини 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи" на території України надання коштів в позику, а також її повернення повинно здійснюватися виключно у безготівковій формі; позивачем невірно розраховано загальну суму грошових коштів наданих у позику, оскільки шляхом додавання сум, які зазначені у розписках сума позик становить 5 120 євро та 9 720 доларів; вимоги позивач про стягнення грошових коштів в гривнях є безпідставними, оскільки позика надавалась в доларах та євро; відповідач не отримувала грошових коштів у позику згідно розписок від 14 серпня 2017 року та 29 жовтня 2017 року, а вказані розписки були складені як гарантія повернення процентів за наданими раніше позиками.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу. ОСОБА_1 вказала, що дійсно брала у позивача грошові кошти в позику на лікування матері, про що складала відповідні розписки від 3 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року. Також підтвердила, що строк повернення позик був продовжений, про що вона робила відповідні записи. Проте заперечувала проти отримання грошових коштів за розписками від 14 серпня 2017 року, 29 жовтня 2017 року та 10 грудня 2017 року, оскільки у цих розписках були зазначені лише суми процентів за раніше отриманими позиками, які вона зобов`язалась повернути.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 19 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого остання позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року зі сплатою 5 % щомісячно. Строк повернення позики в подальшому було продовжено до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжено до 19 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 14).

3 травня 2016 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичила у позивача грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 20 грудня 2016 року зі сплатою 5 % щомісячно. Строк повернення позики в подальшому було продовжено до 31 травня 2017 року. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжено до 3 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 8).

6 липня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 позику в розмірі 2 000 $ доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 20 лютого 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 21 лютого 2017 року строк повернення позики продовжено до 6 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 10).

19 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти в розмірі 1 000 $ доларів на строк до 1 березня 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 1 березня 2017 року строк повернення позики продовжено до 1 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 12).

19 серпня 2016 року між сторонами укладено ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримала в борг грошові кошти в розмірі 1 000 євро на строк до 1 травня 2017 року зі сплатою 5 % щомісячно. 18 травня 2017 року строк повернення позики продовжено до 19 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 16).

27 вересня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 позику в розмірі 2 000 $ доларів та зобов`язалась її повернути в строк до 27 вересня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 20).

25 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти в розмірі 1 500 $ доларів та 500 євро на строк до 25 грудня 2017 року зі сплатою 7 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 18).

14 серпня 2017 року ОСОБА_1 склала розписку про отримання від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 1 385 $ доларів та 652 євро, які зобов`язалась повернути до 14 грудня 2017 року зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 24).

29 жовтня 2017 року ОСОБА_1 склала розписку про отримання від ОСОБА_2 в кредит готівкові кошти в розмірі 1 835 $ доларів та 968 євро, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року зі сплатою 10 % щомісячно. Факт передачі грошових коштів підтверджується наданою позивачем розпискою про отримання грошових коштів (том 1 а.с. 22).

10 грудня 2017 року ОСОБА_1 склала розписку, згідно якої зобов`язалась повернути ОСОБА_2 готівкові кошти в розмірі 1 795 $ доларів та 941 євро в строк до 1 січня 2018 року (том 1 а.с. 26).

ОСОБА_1 зобов`язання за вищенаведеними договорами позики не виконала, борг не повернула.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі розписок від 3 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року, 10 грудня 2017 року, і наявність у відповідача обов`язку повернути отримані у борг кошти з урахуванням процентів на вимогу позивача.

Проте з таким висновком в повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи копії розписок від 3 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником умов договорів позики (боргові зобов`язання).

При цьому, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця), які досліджені в суді апеляційної інстанції, згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконані.

Разом з тим, аналізуючи текст розписки від 10 грудня 2017 року, колегія суддів вважає, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 10 грудня 2017 року або у будь-який інший день.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказана розписка містить лише зобов`язання ОСОБА_1 віддати позивачу грошові кошти в розмірі 1 795 $ доларів та 941 євро в строк до 1 січня 2018 року, а не повернути отриману у борг суму коштів, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивач про стягнення боргу за договорами позики підлягають задоволенню без врахування сум, зазначених у розписці від 10 грудня 2017 року.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики від 19 квітня 2016 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до 31 травня 2017 року, в розмір 5 %. При цьому 18 травня 2017 року сторони продовжили строк повернення позики до 19 грудня 2017 року та встановили новий розмір процентів - 7 % щомісячно.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики від 19 квітня 2016 року припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 19 грудня 2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Те саме стосується і договорів позики від 3 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість розрахунку позивача в частині нарахування процентів за користування позиками поза строками, вказаними у розписках.

Розмір процентів за договором позики від 19 квітня 2016 року повинен розраховуватися таким чином: 5 % від суми позики 1 000 євро за період з 19 квітня 2016 року по 19 травня 2017 року (650 євро) + 7 % від суми позики 1 000 євро за період з 19 травня 2017 року по 19 грудня 2017 року (420 євро), що в сукупності складає 1 070 євро.

Аналогічним чином розраховується розмір процентів і по іншим договорам позики.

За договором позики від 3 травня 2016 року розмір процентів складає 1 020 євро (5 % від суми позики 1 000 євро за період з 3 травня 2016 року по 18 травня 2017 року (600 євро) + 7 % від суми позики 1 000 євро за період з 3 червня 2017 року по 3 грудня 2017 року (420 євро).

За договором позики від 6 липня 2016 року розмір процентів складає 2 100 доларів (5 % від суми позики 2 000 доларів за період з 6 липня 2016 року по 20 лютого 2017 року (700 доларів) + 7 % від суми позики 2 000 доларів за період з 21 лютого 2017 року по 6 грудня 2017 року (1 400 доларів).

За договором позики від 19 серпня 2016 року розмір процентів складає 880 доларів (5 % від суми позики 1 000 доларів за період з 19 серпня 2016 року по 1 березня 2017 року (350 доларів) + 7 % від суми позики 1 000 доларів за період з 1 березня 2017 року по 1 грудня 2017 року (630 доларів).

За договором позики від 19 серпня 2016 року розмір процентів складає 1 020 євро (5 % від суми позики 1 000 євро за період з 19 серпня 2016 року по 1 травня 2017 року (650 євро) + 7 % від суми позики 1 000 євро за період з 18 травня 2017 року по 19 грудня 2017 року (420 євро).

За договором позики від 27 вересня 2016 року розмір процентів складає 1 680 доларів (7 % від суми позики 2 000 доларів за період з 27 вересня 2016 року по 27 вересня 2017 року).

За договором позики від 25 листопада 2016 року розмір процентів складає 1 470 доларів (7 % від суми позики 1 500 доларів за період з 25 листопада 2016 року по 25 грудня 2017 року) та 490 євро (7 % від суми позики 500 євро за період з 25 листопада 2016 року по 25 грудня 2017 року).

За договором позики від 14 серпня 2017 року розмір процентів складає 554 долари (10 % від суми позики 1 385 доларів за період з 14 серпня 2017 року по 14 грудня 2017 року) та 260,80 євро (10 % від суми позики 652 євро за період з 14 серпня 2017 року по 14 грудня 2017 року).

За договором позики від 29 жовтня 2017 року розмір процентів складає 367 долари (10 % від суми позики 1 835 доларів за період з 29 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року) та 193,60 євро (10 % від суми позики 968 євро за період з 29 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року).

Отже, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договорами позики від 3 травня 2016 року, 6 липня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 25 листопада 2016 року, 27 вересня 2016 року, 29 жовтня 2017 року, 14 серпня 2017 року,з урахуванням процентів за користування позикою, становить 8 974,40 євро та 16 871 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26 лютого 2018 року становить 753 216 грн. 05 коп.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки відповідачем не були виконані зобов`язання щодо повернення позик та процентів за їх користування, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість в розмірі 753 216 грн. 05 коп.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що частина розписок містила вказівку щодо пролонгації повернення позик, проте чинне законодавство не містить такого терміну і ця обставина судом досліджена не була, відхиляються колегією суддів, оскільки слово "пролонгація" є тотожним слову "продовжений". Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначила, що строк повернення позики був продовжений, а розмір процентів збільшений.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами не була конкретизована валюта боргу, оскільки у розписках зазначені "долари", проте не вказано, які саме (австралійські, канадські тощо) відхиляється колегією, оскільки в суді апеляційної інстанції скаржник не заперечувала, що борг по розписках брався як в євро так і в доларах США. При цьому суд звертає увагу, що у текстах розписок був зазначений валютний знак "$", який дає можливість віднести валюту грошового зобов`язання до доларів США.

Посилання у апеляційній скарзі на безпідставність вимог позивач про стягнення грошових коштів в гривнях, а не валюті, вказаній у розписках, є необґрунтованими, оскільки вимоги позивача щодо виконання зобов`язання у національній валюті є його диспозитивним

правом. Крім того, слід врахувати, що стягнення боргу у гривнях не збільшує обсяг виконання зобов`язань відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно пункту 7 частини 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи" на території України надання коштів в позику, а також її повернення повинно здійснюватися виключно у безготівковій формі є безпідставними, оскільки надання позики в готівковій формі в іноземній валюті не суперечить положенням статей 1046-1047 ЦК України.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримувала грошових коштів у позику згідно розписок від 14 серпня 2017 року та 29 жовтня 2017 року, а вказані розписки були складені як гарантія повернення процентів за наданими раніше позиками, оскільки зміст вказаних розписок свідчить про передання відповідачу грошових коштів у формі позики і підтверджує факт укладення договору позики між сторонами. При цьому будь-яких доказів на спростування даного факту скаржником не подано.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу без належного повідомлення відповідача.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається із матеріалів справи, апелянт не була повідомлена про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, про що вона зазначає в апеляційній скарзі.

Зазначена обставина підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів отримання ОСОБА_1 судових повісток про розгляд справи. При цьому конверти, які були повернуті на адресу суду першої інстанції із зазначенням причини невручення "за закінченням строку збергінання" не можна вважати належним повідомленням про дату, час і місце засідання суду.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, а рішення суду ухвалене за її відсутності, на що посилається скаржник у своїй апеляційній скарзі, то ця обставина є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи викладене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7 826 грн. 65 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість за договорами позики в сумі 753 216 грн. 05 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 7 826 грн. 65 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: