Справа № 497/978/2020
Провадження № 2/497/557/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.,

секретаря Божевої І.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

03.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., упущену вигоду в розмірі 14 000 грн. та майновий збиток 74 700 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідач 02 серпня 2017 року приблизно о 12:30 годині скоїв відносно нього, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КК України. Вироком Болградського районного суду від 12.10.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. Своїми діями відповідач наніс позивачу фізичний біль, тілесні ушкодження голови, сінці на рівні 2-го ребра, правого та лівого плеча, в зв`язку з чим позивач знаходився на лікарняному з 01.10.2016 року до 07.10.2016 року. Позивач зазначає, що моральна шкода полягає у розладі його душевного здоров`я; майновий збиток він оцінює в 74 700,00 грн., так як з 02.08.2017 року по цей час він постійно купляє ліки, вартість яких в місяць становить 2 075 грн.; а упущену вигоду він оцінює в 14 000 грн., так як він є підприємцем та працює на Болградському ринку РПС, його денний дохід становить 2 000 грн., тому через знаходження на лікарняному він втратив саме цю суму заробітку. Так як відповідач добровільно виплатити йому ці суми не бажає, він звернувся з позовом до суду.

Ухвалою від 06.08.2020 року було відкрито провадження по справі та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження.

21.08.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свій відзив обґрунтовує тим, що дійсно 12.10.2018 року він був засуджений вироком Болградського районного суду за ст.126 ч.1 КК України, але згодом ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.06.2020 року вирок було скасовано, а його відповідача звільнено від кримінальної відповідальності відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України, провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Подія мала місце 02.08.2017 року, проте в позовній заяві ОСОБА_1 вказує що знаходився на лікарняному з 01.10.2016 року по 07.10.206 року, тобто він - відповідач немає ніякого відношення до його лікарняного, який був в 2016 році. Крім того позивач спотворює факти, які були встановлені Болградським районним судом і Одеським апеляційним судом, а саме він ногами і руками його не бив, а лише сильно відштовхнув п`яного ОСОБА_1 від себе, від чого той не встояв на ногах, впав і вдарився. Наскільки відомо відповідачу, позивач з 1978 року страждає на епілепсію, яка є хронічним захворюванням та є інвалідом 2 групи. Позивач долучив до позовної заяви копію виписки № 4595 про те, що він проходив лікування з 01 жовтня 2017 року до 06 жовтня 2017 року з діагнозом старої хвороби, до якої він відповідач не має відношення і ті витрати, які він зазнав у наслідок знаходження на стаціонарі, до події зв`язаної з ним не відносяться. Щодо моральної шкоди відповідач зазначає, що ці вимоги він не визнає, так як позивач сам провокував його на конфлікт будучи нетверезим в громадському місці. З приводу втраченої вигоди, відповідач звертає увагу суду на те, що починаючи з 02 серпня 2017 року і далі позивач не знаходився на лікарняному з приводу побоїв та перебував на роботі за прилавком, йому це достеменно відомо, так як його магазин розташований навпроти магазину позивача і навіть після їх конфлікту він кожен день торгував на ринку. На підставі вищевказаного відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

06.10.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що дійсно звернувся в лікувальний заклад тільки 04.08.2017 року, так як 02.08.2017 року був вихідний день, та знаходився на стаціонарному лікуванні з 04.08.2017 року по 14.08.2017 року. Вину відповідача вважає доведеною вироком Болградського районного суду від 12.08.2018 року. Щодо свого хронічного захворювання зазначив, що з 2000 року у нього не було рецидиву, а після нанесення йому ОСОБА_2 ударів по голові у нього був струс головного мозку, через що він купував ліки. Також дійсно він знаходився на стаціонарному лікуванні з 01.10.2017 року по 07.10.2017 року, так як вважає це слідством струсу головного мозку.

Ухвалою суду від 06.10.2020 року було закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_3 , який діє на підставі договору № 16 про надання правової допомоги від 20.08.2020 року та ордеру серії ОД № 408299 від 20.08.2020 року (а.с.31,33), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінює докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За умовами ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, судом встановлено, що вироком Болградського районного суду від 12.10.2018 року по справі № 497/1566/17 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України та призначене покарання у виді штрафу 850 грн. (а.с.6-7). Цей вирок не набрав законної сили та його було скасовано ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.06.2020 року, ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 КК України, кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КК України (а.с.36-38).

Як вбачається з ухвали апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не визнавав своєї провини у вчиненні вищевказаного злочину, а через збіг строків притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України (два роки) кримінальне провадження було закрите, а факти вчинення кримінально правопорушення апеляційним судом не встановлювалися, тому не можливо вважати ухвалу апеляційної інстанції, як доказ наявності безспірної провини відповідача ОСОБА_2 .

Пунктом 10 ч.1 ст. 56 КПК України визначено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Частиною 7 цієї саме статті передбачено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

В рамках кримінального провадження ОСОБА_1 з цивільним позовом не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.

Крім того, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11,22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.

Як вбачається з висновку судово-медичного експерта №58 від 03.08.2017 року у ОСОБА_1 були виявлені тілесні ушкодження в вигляді синця на передній поверхні грудної клітки праворуч на рівні 2-го ребра між середньою ключичною і передньою пахвинною лініями, синець в ділянці лівого попереку, синець в середній третині правого плеча по передній поверхні, синець в нижній третині правого плеча по внутрішній поверхні, синець в середній третині лівого плеча по задній поверхні. Ці тілесні ушкодження могли утворитися 02.08.2017 року. Також вони відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.14-15).

02.08.2020 року обидва учасники конфлікту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були оглянуті лікарем на стан алкогольного сп`яніння, та результат тесту показав, що ОСОБА_1 знаходиться в стані алкогольного сп`яніння 1,00 %о, в той час як ОСОБА_4 був тверезий (а.с.38,39).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердили, що між сторонами були непоодинокі конфлікти на місці їх роботи, та те, що ОСОБА_1 проходив лікування, але не підтвердили витрат та наслідків його лікування через неправомірні дії ОСОБА_4 .

Згідно з випискою з медичної картки №4595 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 01.10.2017 року по 06.10.2017 року (за мінування двох місяців з моменту події) з діагнозом «Посттравматична епілепсія з частими генералізованими приступами (1.10.2017 року останній приступ) (а.с.16).

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи загального захворювання (хронічне захворювання епілепсія, зі слів позивача) та 16.10.2006 року йому було видане посвідчення серії НОМЕР_1 , яке дійсне до цього часу (а.с.5).

Відповідно до об`єктивно досліджених доказів, а саме копій чеків (а.с.18,19), наданих позивачем, судом установлено, що більшість з них були придбані для лікування його хронічної хвороби, жодних ліків на лікування синців він не купував, а причинного зв`язку між подію, яка сталася 02.08.2017 року та його лікування хронічної хвороби, яка загострилася, судом не встановлено.

При цьому щодо заявленої позовної вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди внаслідок упущеної вигоди слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов`язковою передумовою задоволення вимог про відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв`язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками потерпілої особи.

Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно, для ухвалення рішення про відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані за звичайних обставин, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально за звичайних обставин.

Отже, тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, позивачем не надано жодного доказу на твердження його вимог, окрім цього судом встановлено, що після події, позивач не залишав місця своєї торгівлі, а лише 01.10.2017 року потрапив до лікарні з приступом епілепсії.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні цих вимог.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, враховуючи, що вина відповідача у вчиненні ним злочинних дій, направлених на заподіяння здоров`ю позивача, не доведена, відповідними та належними доказами не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та лікуванням позивача у лікувальному закладі, а також позивачем не доведено наявності спричиненої йому моральної шкоди, суд вважає щодо ці вимоги також не підлягають задоволенню.

Так, позивач є інвалідом 2-ї групи, то згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.4,12,13,81,141,259, 263-265,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду складений 25.11.2020 року.

Суддя В.А. Раца