№ 336/4394/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 21 листопада 2020 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

за участю секретаря Романок А.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Довіра та гарантія» про зняття арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерств Юстиції з позовом про зняття арешту з майна. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04 червня 2020 року вона звернулась до Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного МУМЮ з заявою в якій просила повідомити її про всі виконавчі провадження відносно неї, які перебувають чи перебували в провадженні в вищезазначеному відділені. Також просила повідомити про арешти, які були накладені на її майно, підстави та час їх накладення. На її звернення 04 червня 2020 року їй було надано відповідь, в якій було зазначено, що під час проведення перевірки бази даних Автоматизованої системи виконавчого провадження було встановлено, що відносно ОСОБА_1 перебуває виконавче провадження №20343124 з примусового виконання виконавчого листа №2-1601/2010 виданого 28.05.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 177 444,98 грн.

В рамках здійснення вказаного виконавчого провадження згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 16.07.2010 року на все майно ОСОБА_1 було накладено арешт, про що внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номером запису про обтяження 10051515 від 27.07.2010 року.

В відповіді також повідомлялось, що вищевказаний виконавчий документ повторно та в останнє був пред`явлений стягувачем 12.01.2015 року за ВП №46024621.

27.04.2015 року державним виконавцем відділу було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Станом на 04.06.2020року вищевказаний виконавчий лист у Відділі на виконанні не перебуває, в останнє надходив на виконання у 2015 році та був повернутий стягувачу без виконання. Згідно перевірки бази Єдиного реєстру боржників ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі боржників не значиться. Додатково повідомлялось, що надати більш детальну інформацію щодо вказаного виконавчого провадження. А також будь-яких інших виконавчих проваджень, завершених по 31.12.2016 рік включно, не вбачається за можливе у зв`язку зі знищенням архіву виконавчих проваджень, які були завершені по 231.12.2016 рік включно.

20 червня 2020 року позивачем було отримано ухвалу шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2016 року про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі №336/2049/16-ц. Відповідно до зазначеної ухвали стягувачем стало ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Згідно інформації виконавчої служби виконавчий документ стягувачу був повернутий 27.04.2015 року, відповідно, з цієї дати розпочав перебіг строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Строк повторного пред`явлення згідно витягу зі спецпідрозділу ВП був встановлений державним виконавцем 27.04.2016 року. 23.06.2016 року судом було замінено сторону у виконавчому провадженні. Проте ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в виконавчу службу з пред`явленням виконавчого документа до виконання жодного разу не зверталось. В зв`язку з цим строк для пред`явлення виконавчого документа сплив ще 27.04.2016 року.

Позивач вважає, що у зв`язку зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, арешт, який був накладений держвиконавцем на її майно є безпідставним, а тому повинен бути скасованим.

Ухвалою суду від 18.08.2020 року провадження по справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, визначені строки для надання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив.

18.09.2020 року на адресу суду надійшло пояснення а позовну заяву від третьої особи ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в якому зазначається, що Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по справі №2-1601/2010 ухвалено рішення суду про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 в розмірі 1777 444,98 грн. на користь ПАТ «УкрСиббанк», рішення набрало законної сили та видано виконавчий лист. На підставі чого, державний виконавець відкрив виконавче провадження №46024621 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та виніс постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна, що належить боржнику та оголошення заборони на відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

27 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». У ч. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Вказана норма Закону не передбачала зняття державним виконавцем арешту,накладеного на майно боржника. Згідно з ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 21.04.1999 року) повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження. У разі повернення виконавчого документа стягувачу без виконання виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження».

Зазначили, що у випадку коли стягувач пропустив строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання він має право звернутись до суду для поновлення такого строку. Наголосили на тому, що рішення суду не виконано, а позивач не надав доказів повного фактичного виконання рішення суду, а тому і не має підстав знімати арешт з майна боржника.

Крім того, у боржника виникла заборгованість і перед державою Україна, оскільки під час відкриття виконавчого провадження з боржника стягується виконавчий збір в розмірі 10% від суми, що підлягає передачі стягувачу, а тому обтяження накладене на майно боржника в межах виконавчого провадження також спонукає боржника сплатити і виконавчий збір.

У порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено, що Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по справі №2-1601/2010 ухвалено рішення суду про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 в розмірі 177 444,98 грн. на користь ПАТ «УкрСиббанк», рішення набрало законної сили та видано виконавчий лист. На підставі чого, державний виконавець відкрив виконавче провадження №46024621 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та виніс постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна, що належить боржнику та оголошення заборони на відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

27 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

На спірні правовідносини поширюється Закон України «Про виконавче провадження», згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача.

Відповідно до положень частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина перша, друга статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом в тому числі й винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Порядок та підстави повернення виконавчого документа стягувачу врегульовані статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 04 листопада 2010 року N 2677-VI) повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі №910/8019/15-г.

Враховуючи, що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження не було закінчено, а рішення суду не було виконане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, позивач не надав жодного доказу фактичного виконання рішення суду, тому підстави для зняття арешту з майна відсутні.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 259, 260, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Дніпро), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Довіра та гарантія» про зняття арешту з майна - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя П.В. Зарютін