Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 352/90/16-ц

провадження № 61-303св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року у складі судді Хоминець М. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти О. І., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що 17 липня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який розірвано рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року.

Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, сторони придбали будинковолодіння із господарськими спорудами загальною площею 39,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу будинковолодіння від 11 квітня 2003 року. В подальшому, рішенням Ямницької сільської ради від 22 жовтня 2004 року для обслуговування придбаного будинку виділено і передано у власність земельні ділянки площею 0,0535 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також 0,0087 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказаними земельними ділянками до цього часу користувалась продавець будинку - ОСОБА_3 .

Посилаючись на положення статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), позивач вважав вищезгадані земельні ділянки спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу в рівних частках.

Крім того, позивач вказав, що з метою покращення житлових умов, за спільні кошти подружжя, на земельній ділянці було розпочато будівництво нового житлового будинку, але без належного дозволу на виконання будівельних робіт.

ОСОБА_1 стверджував, що він безпосередньо брав участь у проведенні будівництва, оскільки дружина ОСОБА_2 довгий час перебувала у відпустці по догляду за дітьми та не мала великого прибутку. Фактично придбання необхідного обладнання і будівельних матеріалів, найм працівників і розрахунок з ними, проводив він та його батько, про що свідчать платіжні документи.

На час подання позовної заяви збудовано перший поверх, зроблено ремонт, достатній для нормального проживання, розпочато будівництво другого поверху. На першому поверсі проживають колишня дружина, діти і позивач.

Оскільки будівництво проводилося під час шлюбу і спільно, проте у встановленому порядку державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не проведено, позивач вважає, що згідно зі статтею 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він має право на 1/2 частини придбаних будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя, наступним чином: визнати за ним право власності на 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0034, площею 0,0535 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнати за ним право власності на 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0040, площею 0,0087 га для ведення особистого селянського господарства; визнати за ним право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 713 390,00 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною вартістю 453 287,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов в частині визнання права власності за позивачем на 1/2 частки будівельних матеріалів, суд першої інстанції виходив з того, що самочинне будівництво здійснювалося подружжям ОСОБА_1 спільно на земельній ділянці, яка є власністю дружини. Позивач довів свою участь у будівництві письмовими доказами, зокрема квитанціями, товарними чеками та рахунками на придбання будівельних матеріалів. Тому, враховуючи вартість будівельних матеріалів згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 09 червня 2017 року (453 287,00 грн), суд дійшов висновку про часткове задоволення зазначеної вимоги позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за позивачем на 1/2 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 1/2 частки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, суд першої інстанції виходив із того, що вказані земельні ділянки не є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а тому не підлягають поділу між ними.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням в частині задоволення позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною вартістю 453 287,00 грн змінено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які вкладені у конструктивні елементи об`єкту самочинного будівництва: фундамент бетонний, стрічковий та цоколь з повнотілої червоної цегли, стіни зі шлакоблоків та червоної цегли, перегородки, перекриття з монолітної залізобетонної плити, підлога, дах і покрівля багато скатна, покрита метало черепицею червоного кольору, вікна металопластикові, двері, оздоблення внутрішнє, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 226 643,50 грн - половина від 453 287,00 грн. Визнано за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які вкладені у конструктивні елементи об`єкту самочинного будівництва: фундамент бетонний, стрічковий та цоколь з повнотілої червоної цегли, стіни зі шлакоблоків та червоної цегли, перегородки, перекриття з монолітної залізобетонної плити, підлога, дах і покрівля багато скатна, покрита метало черепицею червоного кольору, вікна металопластикові, двері, оздоблення внутрішнє, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 226 643,50 грн - половина від 453 287,00 грн. В решті рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 695,00 грн судового збору, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо визнання майна - будівельних матеріалів, використаних при будівництві об`єкта самочинного будівництва по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. Однак вирішуючи спір по суті, не вирішив питання щодо частки відповідача та не конкретизував вид будівельних матеріалів використаних в будівництві.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2018 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- сторони, як особи, які здійснили самочинне будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не набули права власності на це майно, а тому воно не підлягає поділу;

- право на відшкодування витрат вкладених в самочинне будівництво житлового будинку, виникає у особи, яка здійснила таке самочинне будівництво, якщо право власності на це нерухоме майно визнане за власником земельної ділянки. Оскільки за заявником (відповідачем), як власником земельної ділянки, не визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок, то відповідно відсутні підстави для відшкодування витрат понесених на будівництво;

- суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували для вирішення спору, який виник між сторонами цієї справи, норму частини третьої статті 331 ЦК України, оскільки ця норма регулює правовідносини, які виникли між особами, які збудували (створили) майно на законних підставах, тобто відповідно до будівельного паспорта виданого на підставі рішення відповідного державного органу;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що тільки стаття 376 ЦК України передбачає визнання права власності на самочинно збудовану будівлю за рішенням суду, чого не передбачає статті 331 ЦК України.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначає про необґрунтованість та безпідставність її доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0034, площею 0,0535 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та на 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0040, площею 0,0087 га для ведення особистого селянського господарства, сторонами не оскаржується, в апеляційному порядку не переглядалось, а тому Верховним Судом не перевіряється.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У січні 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року передано на розгляд судді-доповідачу Лесько А. О.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2019 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за вищезазначеною касаційною скаргоюОСОБА_2 , витребувано матеріали справи № 352/90/16-ц з Тисменицького районного суду Івано-Франківської області та надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У квітні 2019 року матеріали справи № 352/90/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2019 року № 1723/226-19 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 352/90/16-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2019 року матеріали справи № 352/90/16-ц та касаційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2020 року справу № 352/90/16-ц призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 подана до Верховного Суду у грудні 2018 року, то вона підлягає розгляду у порядку, визначеному в ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 липня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тисменицького районного суду від 25 лютого 2015 року.

Під час шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , сторони придбали будинковолодіння АДРЕСА_1 , що складалось із старого дерев`яного будинку житловою площею 18,1 кв. м, загальною площею 39,4 кв. м, літньої кухні та огорожі. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 жовтня 2004 року за відповідачкою зареєстровано право власності на придбане будинковолодіння.

Рішенням Ямницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 22 жовтня 2004 року відповідачці передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 0,0535 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0087 га.

На підставі рішення Ямницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 14 травня 2008 року, яким затверджено уточнені площі земельних ділянок ОСОБА_2 , земельна ділянка площею 0,0535 для будівництва і обслуговування будівель та земельна ділянка площею 0,0087 га для ведення особистого селянського господарства передані у власність відповідачці, остання 19 січня 2010 року отримала два державні акти, а саме: серії ЯИ № 726059 на право власності на земельну ділянку площею 0,0535 га з кадастровим номером :02:001:0034 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та серії ЯИ № 726060 на право власності на земельну ділянку площею 0,0087 га з кадастровим номером :02:001:0040 для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .

Також судами встановлено, що придбаний сторонами у шлюбі житловий будинок, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , у 2008 році знищено.

На земельній ділянці площею 0,0535 га за час перебування у шлюбі сторони розпочали спорудження нового будинку з використанням будівельних матеріалів, які є предметом спору. На момент розлучення будівництво залишилося незакінченим, а об`єкт не здано в експлуатацію у визначеному законодавством порядку.

Висновком будівельно-технічної експертизи від 09 червня 2017 року № 37 встановлено, що орієнтовна вартість будівельних матеріалів, використаних під час спорудження житлового будинку АДРЕСА_1 , становить 453 287,00 грн, а вартість проведених робіт по будівництву самочинного будинку становить 175 956,00 грн.

Крім того, висновком експерта встановлено, що будівельна готовність незавершеного будівництвом будинку становить 85,89 %, а фізичний знос 10 %.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що оскільки будівництво нового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , проводилося під час шлюбу із відповідачем, але у встановленому порядку державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не проведено, то він має право на 1/2 частки придбаних будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва згаданого будинку.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 Цивільного кодексу України ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Таку ж правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, підстав для відступу від цієї позиції немає.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, на що також вказав Верховний суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (№ 61-14636св18).

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання права власності на будівельні матеріали, суд першої інстанції, з висновками у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, правильно виходив з того, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, самочинно, без належного дозволу та затвердженого проекту будували житловий будинок, будівельні матеріали, використані у будівництві якого, є предметом спору належать сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу між ними.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва житлового будинку, апеляційний суд правильно виходив із того, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо частки відповідача та не конкретизував вид будівельних матеріалів використаних в процесі будівництва.

Доводи касаційної скарги про те, що сторони, як особи, які здійснили самочинне незавершене будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не набули права власності на це майно, а тому воно не підлягає поділу, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Одночасно частиною третьою статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини третьої статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (частина третя статті 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Як зазначено вище, чинне законодавство передбачає можливість набуття особою за певних умов права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна за рішенням суду.

У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва чи його поділу не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини другої статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом у цій справі, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не обґрунтовані приписами статті 376 ЦК України, а визнання за судовим рішенням в порядку поділу спільного майна подружжя права власності цієї особи на 1/2 частки об`єкту незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна.

Отже, визнання судами права власності за особою на частину будівельних матеріалів, використаних подружжям в процесі будівництва незавершеного житлового будинку в порядку поділу майна подружжя, є цілком законним.

Аргументи касаційної скарги про те, що оскільки за заявником (відповідачем), як власником земельної ділянки, не визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок, то відповідно відсутні підстави для відшкодування витрат понесених позивачем на таке будівництво, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм чинного цивільного законодавства України.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень та зводяться до незгоди заявника з оскаржуваними судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний

Г. І. Усик
В. В. Яремко