КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 7 серпня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, за участі заінтересованих осіб: заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дарди Ірини Михайлівни, Акопян Ліни Геннадіївни,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця щодо перевірки виконання судового рішення про забезпечення позову, складення акту державного виконавця за цим фактом та накладення на боржника штрафу за повторне невиконання без поважних причин судового рішення, за участі заінтересованих осіб: заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дарди І.М., Акопян Л.Г.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 7 серпня 2020 року скаргу повернуто заявнику без розгляду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що при зверненні до суду заявником не додано до скарги доказів, які підтверджують надіслання (надання) скарги на дії та рішення державного виконавцяз доданими до неї матеріалами іншим учасникам справи, що зумовлює застосування наслідків, передбачених частиною четвертою статті 183 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника - адвоката Лепіхіну О.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права, і направити справу до Дніпровського районного суду м. Києва для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявник виконав вимоги, встановлені частиною другою статті 183 ЦПК України, а саме додав до своєї скарги від 5 серпня 2020 року докази направлення скарги та додатків до неї іншим учасникам справи, що підтверджується відповідним описом додатків до скарги і описами вкладень до листів, однак суд першої інстанції належним чином матеріали скарги не дослідив та помилково повернув її без розгляду, порушивши право заявника на судовий захист.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

За правилом пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 4 листопада 2020 року, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Так, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання заперечення, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в частині четвертій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви (скарги) встановлені статтею 183 ЦПК України.

За приписами частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Тобто, норма частини другої статті 183 ЦПК України прямо вказує на те, що зазначені вимоги стосуються скарг, які подаються в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо удосконалення перегляду судових рішень в апеляційному та касаційному порядку», який був прийнятий 15 січня 2020 року та набрав чинності 8 лютого 2020 року («Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX) зазначено, що законом запроваджується обов`язковість долучення до заяви, скарги та клопотання, що подаються на стадії виконання судового рішення, доказів їх надіслання (надання) іншим учасникам справи для оптимізації процедури розгляду справ.

Отже, приєднання до скарги, поданої у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження) є обов`язковим.

Згідно із вимогами частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Судом встановлено, що 6 серпня 2020 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Лепіхіну О.П.звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою на дії та рішення державного виконавця щодо перевірки виконання судового рішення про забезпечення позову, складення акту державного виконавця за цим фактом та накладення на боржника штрафу за повторне невиконання без поважних причин судового рішення, за участі заінтересованих осіб: заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дарди І.М., Акопян Л.Г.

Скарга ОСОБА_1 подана на стадії провадження з виконання ухвали суду про забезпечення позову щодо визначення порядку спілкування стягувача ОСОБА_3 із малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ухвалення рішення суду по суті спору, яка є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження у цивільній справі № 755/5133/20, тобто в процесі здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.

У додатках до скарги на дії та рішення державного виконавця під порядковими номерами 32, 33 представником заявника зазначено, що до цієї скарги додаються докази її направлення з додатками стягувачу та державному виконавцю.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно описів вкладення у цінні листи на ім`я заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дарди І.М. та Акопян Л.Г., а також накладних і квитанцій АТ «Укрпошта», 5 серпня 2020 року на виконання вимог частини другої статті 183 ЦПК України заявником було направлено на адреси державного виконавця та стягувача подану скаргу з усіма доданими до неї матеріалами.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення скарги на дії та рішення державного виконавця заявнику без розгляду у відповідності до частини четвертої статті 183 ЦПК України, адже при зверненні до суду останнім було дотримано вимог частини другої вказаної статті, а саме: долучено докази, які підтверджували надіслання засобами поштового зв`язку іншим учасникам справи цієї скарги разом з доданими до неї матеріалами.

Таким чином, у суду першої інстанції не було обгрунтованих підстав повертати скаргу заявнику без розгляду, ОСОБА_1 належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

З наведених підстав, колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали скарги, формально поставився до вирішення питання про прийняття її до розгляду та помилково повернув скаргу без розгляду, порушивши право заявника на судовий захист.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення скарги без розгляду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки скарга по суті заявлених вимог не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 7 серпня 2020 року скасувати, справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, за участі заінтересованих осіб: заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дарди Ірини Михайлівни, Акопян Ліни Геннадіївни направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній