Єдиний унікальний номер 243/4913/20
Номер провадження 22-ц/804/3315/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Папоян В.В., Хейло Я.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових за-сідань № 3 цивільну справу № 243/4913/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляцій-ною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року (суддя першої інстанції Старовецький В.І.), -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 квітня 2013 року ОСОБА_1 з метою отри-мання банківських послуг підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і правил на-дання банківських послуг у ПриватБанку разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, що складає між ним та бан-ком договір та підтверджується підписом відповідача у заяві.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний лі-міт, який в подальшому збільшився до 5 500 грн. 00 коп.

Однак ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 31 березня 2020 року становить 267 255 грн. 05 коп. і складається з наступного: 3 494 грн. 49 коп. - заборгова-ність за тілом кредиту, 261 060 грн. 56 коп. - заборгованості за простроченими процентами; 2 700 грн. 00 коп. - нарахована пеня.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач на свій розсуд просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 139 968 грн. 72 коп., яка складається з наступного: 3 494 грн. 49 коп. - заборгованість за кредитом, 136 474 грн. 23 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 25 квітня 2013 року по 30 травня 2019 року, а також понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року позов задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Договором № б/н від 25 квітня 2013 року у розмірі 3 494 грн. 49 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року, позивач АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, посилаючись на по-рушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, однобічність та неповноту судового розгля-ду, просить скасувати заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року в частині відмолених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», в іншій частині рішення за-лишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підписуючи заяву від 25 квітня 2013 року, користу-ючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту суд не звернув уваги, що позивачем надано конкретну редакцію Умов та Правил банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору. Ук-ладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом не-дійсним. Тому за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідаль-ність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невико-нання умов договору. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Посилаючись на практику Верховного Суду зазначає, що дійшовши висновку про не встановлення умовами договору конкретної відсоткової ставки, суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, оскільки в такому випадку застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, якою встановлюється розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не пере-шкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 25 листопада 2020 року учасники справи не з`явили-ся.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» судову повістку-повідомлення про розгляд справи 25 лис-топада 2020 року отримав 09 листопада 2020 року, що підтверджено рекомендованим повідом-ленням про отримання поштового відправлення (а.с. 181).

Рекомендоване поштове відправлення з судовою повісткою-повідомленням про розгляд справи 25 листопада 2020 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 , яке були йому направлено за місцем проживання, повернуто до апеляційного суду з відміткою від 12 листопада 2020 року «адресат відмовився» (а.с. 180), що у відповідності до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

25 листопада 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про слухання справи у його відсутність. Просив рішення Слов`янського міськрайонного судуд від 18 вересня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задовольнити (а.с. 184,185).

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рі-шення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, отже апеляційний суд, виходячи із наданих йому повноважень, не переглядає рішення суду в цій частині.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині відмови у стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами. Висновок суду першої інстанції в цій частині спору є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів наявність між сторонами домовленості про сплату процентів за користування кредитними коштами. Натомість, суд вважав доведеним фактичне отримання та використання коштів, відтак дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконува-тися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з по-рушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у роз-мірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 25 квітня 2013 року ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Ко-мерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом оформлен-ня і підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банків-ських послуг в Приватбанку.

У заяві, яка містить особистий підпис позичальника, зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, які розмі-щені на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.com.ua, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг; а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг.

До позовної заяви банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсаль-на», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового пе-ріоду»; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD», та витяг з Умов та Правил надан-ня банківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на офіційному сайті: https://privatbank.ua.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 25 квітня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 31 березня 2020 року загальний розмір заборго-ваності становить 267 255 грн. 05 коп., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 3 494 грн. 49 коп.; заборгованість по простроченими процентами - 261 060 грн. 56 коп.; нарахована пеня - 2 700 грн.

До стягнення нарахована заборгованість у загальному розмірі 139 968 грн. 72 коп., яка складається з наступного: 3 494 грн. 49 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 136 474 грн. 23 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 25 квітня 2013 року по 30 травня 2019 року (а.с. 10-12).

З Анкети-заяви відповідача не убачається яку картку було видано ОСОБА_1 , даних про розмір встановленого кредитного ліміту анкета не містить.

Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст догово-ру становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів да-ного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у роз-мірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором за-стосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кож-ному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користу-вання. Послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічно-го договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умо-ви розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укла-дення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст ста-тей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17) дійшла висновку, що правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, встановивши у справі, яка переглядається, що договір був укладений шляхом оформ-лення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, суд правильно зазначив, що надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг за відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами.

Щодо доводу апеляційної скарги про стягнення процентів за користування кредитом, апе-ляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо догово-ром не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Націо-нального банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складову його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. При обчисленні розміру процентної ставки позивач також посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані. При цьому з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором вбачається, що процентна ставка змінювалась і становила у період: з 25.04.2013 року по 29.08.2014 року - 30% річних, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,8% річних, з 01.04.2015 по 29.02.2020 року - 43,2 % річних.

Але позивачем не доведено, що сторонами було узгоджено такі умови сплати процентів за користування кредитними коштами, оскільки, у анкеті-заяві позичальника від 25 квітня 2013 року процентна ставка не зазначена, також не зазначено номер та тип картки яку було оформ-лено відповідачу, не зазначено умови надання кредиту, у тому числі розмір процентів та поря-док їх нарахування, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також розміру та порядку нарахування комісії. Наданий банком Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить лише перелік «Універсальних карт», їх характеристику та значення, та не вказує на вид кредитної картки, отриманої відповідачем.

Щодо посилань позивача на практику Верховного Суду відносно того, що не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може само по собі бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, то апеляційний суд зазначає, що у даній справі факт укладання між сторонами саме кредитного договору не оспорюється, та не заперечується судом першої інстанції у своєму рішенні.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагаль-ності сторін та кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, тягар доказування правомірності своїх вимог, у тому числі щодо стягнення процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та комісії покладається на позивача.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги щодо нарахування відсотків за користування кредитом порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України на рівні облі-кової ставки НБУ, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд у постановах від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18, від 20 травня 2020 року у справі № 588/62/18 вказав на те, що якщо між сторонами розмір процентів не встановлений, то такий має визначатися на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Проте, судом апеляційної інстанції установлено, що банк вказує на існування між сторо-нами домовленості про сплату процентів за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% річних), тобто на установлення умовами договору розміру і порядку одержання процентів.

Стаття 1048 ЦК України врегульовує питання в тих випадках, коли договором не встановлений розмір процентів, проте в цій справі позивач вказує, що встановив розмір процентів при видачі кредиту, просив стягнути саме такий розмір процентів, але не довів цих обставин та розміру процентів в суді, що не дає підстав для застосування до правовідносин вказаної норми закону.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх суку-пності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. Під час апеляційного перегляду справи неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуа-льного права, які є підставою для скасування рішення, у справі не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди да-вати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сто-рона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на по-ложення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судо-ве рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропо-рційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповіда-ча без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апе-ляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: В.В. Папоян

Я.В. Хейло