КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 і. У вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою форми 3, виданою 21 жовтня 2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

Вказувала, що починаючи із серпня 2015 року і до теперішнього часу відповідачі та малолітні діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у квартирі не проживають, їх особисті речі у помешканні відсутні, витрати за комунальні послуги відповідачі не сплачують, квартирою не цікавляться, але при цьому з реєстраційного обліку не знімаються. Відповідачі мешкають в іншому місці, про яке їй не відомо. Жодних перешкод у користуванні квартирою вона не чинить. З огляду на реєстрацію відповідачів у спірній квартирі вона оплачує надмірну вартість комунальних послуг, які не надаються, що порушує її права. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст.71,72 ЖК України просила визнати відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 07 грудня 2018 року заява відповідачки ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_10 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погодившись із рішенням, представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Вільчинська Н.І., яка діє в інтересах відповідачки та її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 взагалі не була обізнана про розгляд даної справи, оскільки перебувала за кордоном, а газета «Урядовий кур`єр» № 244 за 24 грудня 2016 року, де розміщене оголошення про виклик до суду, розповсюджується тільки на території України, що позбавило її можливості подати відзив, надати суду свої доводи та заперечення проти вимог і реалізувати свої процесуальні права. Суд не врахував, що вона перебувала на навчанні за кордоном, а тому згідно ст.71 ЖК України за нею зберігається жиле приміщення на весь час навчання. Суд дав неналежну оцінку наданим позивачкою актам щодо непроживання її та дітей у спірній квартирі, які є неналежними доказами. Суд не залучив до участі у справі орган місцевого самоврядування, який мав здійснювати реєстрацію місця проживання. Служба у справах дітей Дніпровської РДА не надавала суду висновок та свою згоду на зняття з реєстрації малолітніх дітей відповідачки, а позов не містив таких вимог, а тому зняття дітей з реєстрації грубо порушує їх права.

Позивачка ОСОБА_5 відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційна скарга задоволена частково. Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 2009 року народження, ОСОБА_4 2009 року народження такими, що втратили право користування житлом скасоване та ухвалено нове, яким позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 2009 року народження, ОСОБА_4 2009 року народження такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 рокукасаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Вільчинська Наталія Іванівна, задоволена частково.

Постанова Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасована і справу в цій частині направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З врахуванням наведеного, колегія суддів розглядає правильність висновків суду першої інстанції лише в частині визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням ОСОБА_1 , малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей адвокат Вільчинська Н.І. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задовольнити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне. Пояснила, що відповідачі виїхали в Канаду в серпні 2015 року навідати матір ОСОБА_1 - ОСОБА_11 , але потім там затримались. ОСОБА_1 вирішила з 2016 року там навчатись, а тому не було сенсу повертатись в Україну. Вважає, що відповідачі відсутні в квартирі з поважних причин.

ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Пояснила, що її сестра ОСОБА_11 проживає в Канаді. До неї в серпні 2015 року виїхала відповідачка ОСОБА_1 разом зі своїми трьома дітьми та чоловіком. В квартирі залишились проживати позивачка її матір ОСОБА_12 , яку позивачка доглядала до її смерті в 2017 році. З ОСОБА_11 та ОСОБА_1 зв`язок був втрачений через три місяці після від`їзду ОСОБА_1 . Вони не телефонували, не цікавились квартирою, не опікувались здоров`ям ОСОБА_12 , не були присутні на її похоронах. Вважає, що відсутні поважні причини за яких за відповідачами може зберігатись право на користування квартирою.

Представник позивачки ОСОБА_5 адвокат Декань М.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Треті особи належним чином повідомлялися про час розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Згідно п.1 ч.1 ст.169 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Згідно ч.7 ст.76 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому ст.419 цього Кодексу.

Відповідно до ст.419 ЦПК України судове доручення про вручення документів громадянину України, який проживає на території іноземної держави, може бути виконано працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі. Такі документи особа отримує добровільно. Вручення документів здійснюється під розписку із зазначенням дня вручення, підписується посадовою особою та скріплюється печаткою відповідної закордонної дипломатичної установи України.

Доручення суду про виконання певних процесуальних дій стосовно громадянина України, який проживає на території іноземної держави, може бути виконано працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У разі вчинення певних процесуальних дій складається протокол, що підписується особою, стосовно якої вчинені процесуальні дії, та особою, яка вчинила процесуальні дії, і скріплюється печаткою відповідної закордонної дипломатичної установи України. У протоколі зазначаються день, час і місце виконання доручення. Під час виконання судового доручення застосовується процесуальний закон України. Для виконання доручення не можуть застосовуватися примусові заходи.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка в цей час перебувала за кордоном (Канада) і не була обізнана і повідомлена у встановленому процесуальним законом порядку про розгляд справи, що свідчить про порушення судом вказаних вище процесуальних норм.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про права скаржниці та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка перебувала за кордоном, не була повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду і яка обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

При цьому, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка взагалі не була повідомлена про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідачку висунути свої заперечення і доводи проти позову, в тому числі про причини непроживання в спірному житлі, що є істотним в даній справі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання такими, що втратили право користування житлом ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Порядок та загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами у будинках державного та громадського житлового фонду регулюються положеннями ст.ст.71,72 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч.1-2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР).

Згідно роз`яснень п.10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Отже, відповідно до положень статей 71,72 ЖК Української РСР наймач житла чи член його сім`ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність без поважних причин.

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи спірна квартира АДРЕСА_1 не була приватизована і перебувала на балансі Комунального концерну «Центр комунального сервісу».

У вказаній квартирі були зареєстровані сторони у справі, а саме: позивачка ОСОБА_5 та відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 і неповнолітні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою форми 3, виданою 21 жовтня 2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

Також, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми із серпня 2015 року не мешкає у спірній квартирі, оскільки виїхала з дітьми за кордон до Канади, де і перебуває до цього часу. Особисті речі відповідачки ОСОБА_1 , в тому числі речі її дітей, у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги відповідачка не здійснює, житлом не цікавиться.

Виїжджаючи за кордон з сім`єю, відповідачка ОСОБА_1 не повідомила про це балансоутримувача квартири, як і не здійснила бронювання жилого приміщення.

Позивачка ОСОБА_5 не чинить перешкод відповідачці ОСОБА_1 та її дітям у користуванні квартирою. ОСОБА_1 відсутня у спірній квартирі у строк понад шість місяців без поважних причин.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, в тому числі актами про непроживання особи за місцем реєстрації, копіями паспортів сторін.

За таких обставин, оскільки судом незаперечно встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 разом із неповнолітніми дітьми ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 добровільно залишила спірне житло, відсутня у спірній квартирі із серпня 2015 року, тобто у строк понад шість місяців, без поважних причин, суд задовольняє позов та визнає ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про перебування ОСОБА_1 за кордоном на навчанні, що у свою чергу свідчить про поважність причин її відсутності у спірному житлі, яке за нею зберігається згідно ст.71 ЖК України на весь період навчання, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Посилаючись на вказані обставини відповідачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції під час перегляду заочного рішення, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що вона виїхала до Канади саме у зв`язку з навчанням.

Додана відповідачкою до апеляційної скарги довідка коледжу ім.Соломона (Канада) від 01 серпня 2018 року про зарахування відповідачки на 2-річну програму підготовки за напрямом «Готельний бізнес» в період із 31 серпня 2016 року і до 31 серпня 2018 року, свідчить лише те, що відповідачка проходила програму підготовки, проте не є доказом її виїзду до Канади саме у зв`язку із навчання, як того вимагає п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР, а не з інших мотивів.

Відхиляючи даний доказ колегія суддів виходить з того, що, посилаючись на вказані обставини, відповідачка не надала доказів, що до виїзду за кордон вона у встановленому порядку отримала з коледжу ім.Соломона виклик на навчання, чи що до виїзду уклала з коледжем контракт на навчання, чи інші докази про необхідність навчання ще до виїзду з України, а також про те, що мала повернутися після навчання до України.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідачка в`їхала до Канади 28 серпня 2015 року, що стверджується відповідною відміткою у закордонному паспорті (т.1 а.с.221), а на програму підготовки була зарахована лише через рік, що також спростовує її доводи про виїзд у зв`язку із навчанням.

Окрім того, після закінчення навчання 31 серпня 2018 року, відповідачка продовжує мешкати у Канаді, не повернулася до України, що також спростовує її доводи про виїзд за кордон у зв`язку із навчанням.

В матеріалах справи міститься витяг із закордонного паспорта відповідачки, в якому в тому числі міститься віза до Канади на період із 25 червня 2015 року по 30 липня 2022 року, будь-яких відміток про виїзд на навчання ні віза, ні паспорт не містять.

Також, відхиляючи такі доводи колегія суддів враховує заперечення позивачки, представник якої пояснив суду, що відповідачка у серпні 2015 року виїхала до Канади на постійне проживання разом із дітьми та чоловіком ОСОБА_16 до своєї матері відповідачки по справі ОСОБА_6 , яка є громадянкою Канади і постійно мешкає у Канаді, де має власне житло.

Представник відповідачки адвокат Вільчинька Н.І. в суді апеляційної інстанції визнала обставини щодо виїзду до Канади відповідачки із родиною (дітьми та чоловіком) та те, що мати відповідачки також мешкає у Канаді.

Доводи скарги про те, що суд дав неналежну оцінку наданим позивачкою актам щодо непроживання її та дітей у спірній квартирі, які є неналежними доказами, безпідставні, оскільки заперечуючи проти змісту актів, а саме, що відповідачка з дітьми не живе у спірній квартирі із серпня 2015 року, остання не надала суду доказів на їх спростування . Крім того, такі доводи спростовуються відміткою у закордонному паспорті відповідачки про в`їзд до Канади 28 серпня 2015 року.

Доводи скарги про те, що суд не залучив до участі у справі орган місцевого самоврядування, який мав здійснювати реєстрацію місця проживання необґрунтовані і не мають правового значення для вирішення даного спору, який не стосується і не пов`язаний із правами і обов`язками органу реєстрації.

Посилання у скарзі на те, що служба у справах дітей Дніпровської РДА не надавала суду висновок та свою згоду на зняття з реєстрації малолітніх дітей відповідачки, а позов не містив таких вимог, а тому зняття дітей з реєстрації грубо порушує їх права, безпідставні, оскільки не стосуються предмета спору.

Позивачкою не заявлялися вимоги про зняття відповідачів з реєстрації, в тому числі малолітніх дітей. Крім того, хоча служба у справах дітей залучена до участі у даній справі, участь органу опіки та піклування в даній справі згідно положень ст.19 СК України не є обов`язковою, як і його висновок.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже за наявності відповідного судового рішення, яке є обов`язковим до виконання, особа знімається з реєстрації.

Згідно ч.3 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування, чого в даному випадку не встановлено, оскільки неповнолітні діти відповідачки не є дітьми-сиротами та не позбавлені батьківського піклування.

В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Вільчинська Н.І. також послалася на те, що діти живуть із матір`ю, а тому не можуть самостійно визначати місце свого проживання, що є поважною причиною їх відсутності. З такими доводами колегія суддів погоджується виходячи з такого.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітніх ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 до малолітніх дітей про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що малолітні ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. ОСОБА_2 досяг віку 14 років лише ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже саме з цього часу у нього вникло право самостійно обирати своє місце проживання.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Звертаючись з касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, зазначала, що іншого житла вона та малолітні ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, ніж спірна квартира, не мають.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Оцінюючи поважність причин відсутності малолітніх ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, ОСОБА_4 , 2009 року народження, у спірній квартирі, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, хоча з`ясування цього питання має важливе значення для правильного вирішення справи.

Отже, суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібраних у справі доказів, тому оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості судового рішення.

Згідно з ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині визнання малолітніх такими, що втратили право користування підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вільчинської Наталі Іванівни в частині оскарження рішення суду першої інстанції про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 2009 року народження, ОСОБА_4 2009 року народження такими, що втратили право користування житлом задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 2009 року народження, ОСОБА_4 2009 року народження такими, що втратили право користування житлом скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житлом відмовити.

В частині визнання такою, що втратила право користування житлом ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: