Справа №: 343/1956/20
Провадження №: 2/0343/726/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 листопада 2020 року м. Долина
Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:
судді - Монташевич С. М.,
з участю: секретарів судового засідання - Шикор Г. В., Семків В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу №343/1956/20 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
за участю: позивачки ОСОБА_1 ,
Стислий виклад позиції сторін:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивують тим, вони є власниками квартири АДРЕСА_2 , в якій постійно проживають, незважаючи на те, що зареєстровані в м. Івано-Франківську. У даній квартирі зареєстрований відповідач по справі, ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_1 та племінником ОСОБА_2 , та який ще у 2016 році виїхав на постійне місце проживання за межі Івано-Франківської області. Вони просили його знятися з реєстраційного обліку, проте до цього часу він так і не виписався з квартири. Реєстрація відповідача в квартирі створює їм певні незручності в користуванні та розпорядженні житлом. Вони, як власники, змушені сплачувати за нього комунальні послуги, не можуть отримати субсидії та продати належну їм квартиру, через що змушені звертатися до суду з даною позовною заявою.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги повністю з наведених вище підстав. Додатково вказала, що відповідач тільки формально зареєстрований в м. Долина, однак з моменту вступу у ВУЗ проживав у м. Івано-Франківську у придбаній нею з ОСОБА_2 квартирі, а після його закінчення виїхав за межі України, де перебуває по даний час. Просила позов задовольнити.
Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, проте подала заяву, в якій просила справу слухати в її відсутності, позов підтримує в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався.
Спір між сторонами не вирішений.
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:
ухвалою суду від 29.10.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін.
09 листопада 2020 року від позивачок надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності.
Такі дії не суперечать вимогам ст. 211 ЦПК України, згідно з якою учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обгрунтувань позивачів суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою суду від 11.11.2020 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
25 листопада 2020 року позивачка ОСОБА_2 подала заяву, в якій позов підтримує та просить розглядати у її відсутності.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Паскал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Буряк проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року та інші).
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно.
Враховуючи, що відповідач, хоча і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзив на позов не подав, позивачі не заперечили проти заочного розгляду справи, а тому ухвалою судувід 26.11.2020 постановлено провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується:
- свідоцтвом про право власності на житло, виданим 15.10.1993 виконкомом Долинської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядження №650 від 15.10.1993, згідно з яким вказана квартира належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.12);
- свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.06.2020, зареєстрованим в реєстрі за №176, виданим ОСОБА_2 на 1/2 частку спадкового майна, що становить 3/16 частки квартири після смерті ОСОБА_5 (матері) (а.с.13);
- свідоцтвом про право на спадщину за законом ві 15.06.2020, зареєстрованим в реєстрі за №176, виданим ОСОБА_1 на 1/2 частку спадкового майна, що становить 3/16 частки квартири після смерті ОСОБА_5 (матері) (а.с.14);
- свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.06.2020, зареєстрованим в реєстрі за №176, виданим ОСОБА_2 на 1/2 частку спадкового майна, що становить 1/8 частки квартири після смерті ОСОБА_4 (батька) (а.с.15).
З вказаного встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які набули її у власність на підставі приватизації та в порядку спадкування після смерті батьків.
Відповідно до довідки про склад сім`ї №4 від 26.10.2020, виданої ОСББ «Обліски-Затишок», у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 (уповноважений власник), ОСОБА_2 (сестра, з інвалідністю) та ОСОБА_3 (син) (а.с.17).
Згідно з актом від 25.10.2020 про вставлення факту непроживання, складеного в складі комісії: голови ОСББ «Обліски-Затишок» Хімій В.В., свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , 1996 р.н., який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою фактично не проживає з 2016 року, з якої заздалегідь вибув добровільно (а.с.16).
Про те, що відповідач ОСОБА_3 за вказаною адресою свого місця реєстрації не проживає з 2016 року, як і немає у квартирі жодних речей, підтвердили у своїх письмових показах свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які є сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.28,29).
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу непроживання члена сім`ї власників житла у квартирі без поважних причин понад один рік та наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом.
Оцінка суду:
вивчивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення сторони позивача, беручи до уваги письмові покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.
Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України).
Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї.
Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно з висновками, до яких прийшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Отже, позивачки на власний розсуд можуть визначити, яким шляхом необхідно усунути їх порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування.
Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачок незручності у реалізації права власності та користування квартирою.
Суд вважає, що реєстрація відповідача у квартирі, який належить позивачкам на праві власності, порушує права останніх, оскільки перешкоджає здійсненню ними права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.
Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , як член сім`ї позивачок, не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , більше одного року (з 2016 року) без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті, а його реєстрація у ній перешкоджає позивачкам у здійсненні права власності, так як вони не можуть розпорядитися належним на праві власності майном на власний розсуд тільки через те, що за реєстрацією у належній їм квартирі значиться відповідач.
Дана обставина відповідачем не спростована, доказів поважності не проживання в квартирі чи наявності іншої домовленості між ним і власниками, відповідачем не представлено. За таких обставин суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 18 ЦПК України, ст.ст. 64, 71, 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317, 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Долинський районний суд Івано-Франківської області, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позивач: ОСОБА_1 ,жителька АДРЕСА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Позивач: ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.
Повний зміст рішення складено 26 листопада 2020 року.
Суддя Долинського районного суду С.М. Монташевич