Справа 487/1720/19
Провадження № 22-ц/812/1807/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст якого складеного цього ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія» «Оранта» (далі - СК «Оранта»), Приватне акціонерне товариство «Просто-Страхування» (далі - ПрАТ «Просто-Страхування»), про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15 серпня 2018 року в м. Миколаєві на перехресті проспекту Миру та вулиці Театральної внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм транспортного засобу Mitsubishi Оutlander, номерний знак НОМЕР_1 , відбулося зіткнення з автомобілем Renault Dokker, номерний знак НОМЕР_2 , який належить йому. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його транспортний засіб отримав значних механічних пошкоджень. Вина відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем Mitsubishi Оutlander, встановлена постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 листопада 2018 року по справі № 489/1527/18.

Загальна сума збитків, з урахуванням втрати товарної вартості автомобіля, згідно з оцінкою вартості матеріального збитку від 17 вересня 2018 року склала 80781 грн.66 коп., з яких сума вартості відновлювального ремонту склала 67843 грн.65 коп., а сума втрати товарної вартості 12938 грн.01 коп.

Страховою компанією компенсовано частину суми - 65843 грн. 65 коп., яка не покриває повністю вартості відновлювального ремонту та втрати товарної вартості транспортного засобу.

Посилаючись на викладені обстави, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь 14938 грн.01 коп. матеріальної шкоди, завданої протиправними діями та судові витрати 768 грн.40 коп.

Ухвалою суду від 16 травня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено СК «Оранта».

Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ПрАТ «Просто-Страхування».

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальних збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою 12938 грн.01 коп. та судовий збір в розмірі 665 грн.51 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Мотивуючи часткове задоволення позову, суд першої інстанції зазначав, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст.6 цього Закону страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Таким чином, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст.ст. 29, 32 вищевказаного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода в вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

При визначенні розміру вартості втрати товарної вартості транспортного засобу суд виходить із звіту № 130 від 17 вересня 2018 року, оскільки відповідачі визначений в цьому звіті розмір втрати товарної вартості транспортного засобу позивача належними та допустимими доказами не спростували, враховуючи встановлені обставини позивач має право на відшкодування втрати товарної вартості транспортного засобу в розмірі 12938 грн.01 коп., який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригод, а не 14938 грн.01 коп. як просив позивач. Підстав для покладення відповідальності на відповідача ОСОБА_3 , який є власником транспортного засобу, суд першої інстанції не вбачає.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що звіт №130 оцінювача подано позивачем до суду не у повному обсязі, що позбавило відповідача можливості провести фінансово-правовий аналіз доказів. Крім того, позов не містить фактичних доказів вартості проведення відновлювального ремонту автомобіля, не містить бухгалтерські документи, згідно з яких можливо б було встановити розмір виплата та їх спосіб, тобто позивачем не надано доказів про те, що його автомобіль відремонтовано і на його відновлення витрачено більше коштів, ніж відшкодовано відповідачем по справі.

Позивачем не було додано до позовної заяви акт виконаних робіт та платіжне доручення №17920 від 05 жовтня 2018 року на суму 68866 грн., та два звіти №130, які складено оцінювачем ОСОБА_4 , один для ПрАТ «Просто-страхування», а інший для позивача, а згодом прийнятті судом як доказ без відома відповідача.

Прийнявши докази таким чином, суд позбавив відповідача можливості заперечувати проти задоволення клопотання про прийняття та приєднання до матеріалів справи вказаних письмових доказів.

На думку апелянта, проведення дослідження автомобіля потрібно проводити виключно спеціалістом , який має на то право відповідно до Закону України « Про судову експертизу», а в цьому випадку звіт про оцінку пошкодженого автомобіля складено експертом, який не є фахівцем у сфері визначення розміру збитку завданого власнику транспортного засобу та не має кваліфікації судового експерта. Більш того, звіт носить консультативний характер, та не може бути використаний в якості належного доказу по справі.

За такого лише висновок автотоварознавчої експертизи є належним доказом на підтвердження завдання збитків власнику пошкодженого транспортного засобу.

Більш того, у звіті відсутні відомостей проте, що оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність.

Також зазначав, що спеціалістом про визначенні ринкової вартості пошкодженого КТЗ використовувалося лише посилання на інтернет ресурс, а не дані з вітчизняних зведених довідників.

За такого посилаючись на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам діючого законодавства, ухвалено без повного з`ясування всіх фактичних обставин справи, а тому його слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Треті особи ПрАТ «Просто-страхування» та СК «Оранта» правом подати відзив не скористалися.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зважаючи на таке.

У ч.1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

У ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Згідно зі ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Таким чином, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені у статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому цим законом.

Відповідно до п.1 ч.1ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно зі ст.ст. 29, 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п.8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

Відповідно до п.8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт "е").

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 22, абзацу 3 п.3 ч.1 ст. 988, ст.ст.1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода в вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із системного аналізу положень ст. 988, ст.1194 ЦК України, п. 32.7 ст.32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики, за змістом яких власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 15 серпня 2018 року о 20.20 год., ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Mitsubishi Outlander, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись біля будинку № 40 по проспекту Миру в м. Миколаєві, в порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пункту 16.6 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, (далі Правила дорожнього руху), повертаючи ліворуч з проспекту Миру на вул. Скульптора Ізмалкова, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та не надав переваги в русі транспортному засобу Renault Dokker, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія позивача ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку, що призвело до отримання транспортними засобами механічних пошкоджень.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Цивільна відповідальність власника транспортного засобу Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 застрахована в СК «Оранта» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/07833559 від 12 вересня 2017 року, ліміт відповідальності 100 000,00 грн.

Цивільна відповідальності позивача, як власника транспортного засобу Renault Dokker, номерний знак НОМЕР_2 , застрахована в ПрАТ «Просто-страхування» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/9173196 від 05 липня 2018 року, ліміт відповідальності - 100000 грн.

Згідно матеріалів страхової справи № 1307779, наданої ПрАТ «Просто-страхування», 16 серпня 2018 року ОСОБА_2 повідомив страхову компанію про подію, що має ознаки страхового випадку, звернувшись із відповідною заявою.

Відповідно до рахунку №ЛС-0000016 від 08 вересня 2018 року наданого ФОП ОСОБА_5 вартість робіт та матеріалів складає 68916 грн. а.с.137-138

14 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Просто-страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно звіту № 130/09-18 та №130 про оцінку автомобіля Renault Dokker, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного ФОП ОСОБА_4 17 вересня 2018 року на замовлення ПрАТ «Просто-страхування» та ОСОБА_6 , вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобіля Renault Dokker в результаті його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 15 серпня 2018 року складає 67843 грн.65 коп.,а втрата його товарної вартості - 12938 грн.01 коп., а всього - 80781 грн.66 коп.( а.с.12-20, 140-163).

04 жовтня 2018 року ПрАТ «Просто-страхування» затвердило страховий акт №130779 (пряме врегулювання), відповідно до якого розмір страхового відшкодування складає 68866 грн.00 коп. та відповідає розміру витрат, понесених на ремонт автомобіля позивача, що підтверджується актом виконаних робіт № ЛС-0000002 (а.с.121,164).

Фактичне перерахування ПрАТ «Просто-страхування» страхового відшкодування позивачу ОСОБА_2 підтверджується платіжним дорученням № 17920 від 05 жовтня 2018 року на суму 68 866 грн.00 коп.( а.с.122).

Отже, виплата страхового відшкодування проведена ПрАТ «Просто-страхування», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність позивача. Страхове відшкодування здійснено позивачу за системою прямого врегулювання, учасниками якого є обидва страховика.

А тому, суд першої інстанції вірно поклав в основу судового рішення поданий позивачем на обґрунтування своєї позиції звіт №130 від 17 вересня 2018 року про оцінку вартості матеріального збитку та втрати вартості товарного виду, як логічний, послідовний та об`єктивний.

Натомість відповідач, заперечуючи проти наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог доказів, не скористався своїм правом заявляти клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи та не надав доказів іншого розміру завданої шкоди, хоча за змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на кожну із сторін.

Зважаючи на викладене довід апеляційної скарги про недоведеність розміру завданої позивачу внаслідок пошкодження автомобіля шкоди, є помилковим.

З огляду на таку засаду цивільного процесу як змагальність сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, на виконання чого позивачем суду надано вищезазначені докази, і в даному випадку закон (ч.3 ст. 78 ЦПК України) не визначає виключного переліку засобів доказування, якими мають бути підтверджені обставини розміру завданої шкоди.

На думку апелянта, дослідження автомобіля потрібно проводити виключно спеціалістом, який має на то право відповідно до Закону України « Про судову експертизу», а в цьому випадку звіт про оцінку пошкодженого автомобіля складено експертом, який не є фахівцем у сфері визначення розміру збитку завданого власнику транспортного засобу та не має кваліфікації судового експерта. Більш того, звіт носить консультативний характер, та не може бути використаний в якості належного доказу по справі.

За приписами ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після отримання повідомлення про ДТП зобов`язаний направити свого представника на місцезнаходження страхового випадку та/або місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Так, звіт № 130/09-18 та звіт №130 складено 17 вересня 2018 року спеціалістом автотоварознавцем ОСОБА_7 , який є суб`єктом оціночної діяльності та має право здійснювати оцінку майна та майнових прав за такими напрямками оцінка 1.3 - автотранспортних засобів на підставі свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №347 від 27 лютого 2002 року, сертифікату № 678/17, виданого Фондом Державного Майна України від 07 липня 2017 року, строк дії якого до 07 липня 2020 року. Також він пройшов підвищення кваліфікації оцінювача, що підтверджується відповідним посвідченням МФ № 10550-ПК від 07 грудня 2017 року.

Іншого напрямку оцінки майна стосовно КТЗ для оцінювачів діючим законодавством не передбачено.

А відтак, наданий позивачем звіт № 130/09-18 та звіт №130 складено 17 вересня 2018 року № 130 про оцінку автомобіля з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ RENAULT DOKKER, державний номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску, виконаний оцінювачем ОСОБА_4 на підставі договору, укладеного з ПАТ «Просто-страхування» та договору з ОСОБА_2 на замовлення ПАТ «Просто- страхування» (а.с.12-20), є належним доказом в розумінні вимог ч.1 ст. 77 ЦПК України, оскільки містить інформацію щодо предмету доказування.

За такого, аргументи скаржника про те, що лише висновок автотоварознавчої експертизи є належним доказом на підтвердження завдання збитків власнику пошкодженого транспортного засобу, не заслуговує на увагу.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність відомостей проте, що оцінювач попереджений про кримінальну відповідальність, то цього закон, не вимагає, так як оцінка вартості шкоди здійснювалася на замовлення страховика, а відповідно до ЦПК України сторони вправі здійснювати доказування на підставі висновків експертів.

Мотиви апеляційної скарги щодо відсутності відомостей проте, що цей висновок підготовлено для подання до суду є недоречними, оскільки його виготовлено за замовленням страховика для вирішення питання про виплату потерпілому у суми страхового відшкодування відповідно до приписів законодавства про страхування, та може бути використаний стороною при зверненні до суду, як доказ заподіяння шкоди.

Не заслуговує на увагу аргументи скарги проте, що спеціалістом про визначенні ринкової вартості пошкодженого КТЗ використовувалося лише посилання на інтернет ресурс, а не дані з вітчизняних зведених довідників, оскільки таке спростовується самим звітом.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент виплати страховиком суми страхового відшкодування правових підстав вважати його винним у ДТП не було, оскільки тільки 01 листопада 2018 року постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва його визнано винним у скоєні правопорушення, передбаченого ст.124 КУаП, а відтак не могла бути застосовано пряме врегулювання збитків,колегією судді не приймаються до уваги, оскільки предметом спору є стягнення втрати вартості товарного виду ТЗ, а не стягнення суми страхового відшкодування, яка була виплачена страховиком.

Більш того, відповідно до угоди пропряме врегулювання збитків по обов`язковому страхуванню цивільної відповідальності від 24 березня 2016 року, учасником якої є ПрАТ «Просто-страхування та СК «Оранта», ДТП може бути зафіксовано за допомогою Національної поліції або складено Європротоколом. Відповідно до матеріалів справи, інформація по факту даного ДТП була надана страховику потерпілого органами поліції, що і слугувало підставою для відшкодування потерпілому збитків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази.

Отже, подання доказу, яким сторона у справі обґрунтовує підставність та законність своїх вимог чи заперечення, є виключно її правом, а не обов`язком. У зв`язку із неподанням доказу учасник справи приймає ризик доведеності та переконливості своїх вимог перед судом, при цьому неподання доказу не є підставою для відмови у допуску до правосуддя, а має інші наслідки.

Суд, в свою чергу, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, розглядає справу на підставі наявних у ній доказів, за результатами дослідження яких у судовому засіданні приймає відповідне рішення.

Окрім того, ст.175 ЦПК України не містить прямого обов`язку для позивача подати докази на підтвердження заявлених ним вимог, лише зазначається, що він має зазначити докази, що підтверджують вказані ним обставини та вказати їх в переліку документів, якщо вони подаються. В іншому, суд має керуватися правилами про доказування та строками подання доказів, із врахуванням правових наслідків у разі неподання доказів.

За матеріалами справи, позивачем долучено до позовної заяви звіт №130 про оцінку автомобіля від 17 вересня 2018 року без додатків. Після отримання відзиву на позов, позивачем надано до суду цей же звіт у повному обсязі, про таке, в силу вимог ст.175 ЦПК України, не є свідченням порушення позивачем процедури надання доказів при зверненні до суду та їх прийняття, долучення до матеріалів справи судом.

Матеріали страхової справи (а.с.126-164), було направлено ПрАТ «Просто-страхування» після отримання ухвали суду про залучення їх до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, та у визначені судом строк, а тому підставно судом долучено до матеріалів справи.

Мотиви апеляційної скарги про те, що суд прийняв до уваги копію акту виконаних робіт №ЛС-0000002 від 08 жовтня 2018 року, платіжне доручення №17920 від 05 жовтня 2018 року на суму 68866 грн., яку разом з іншими документами за клопотанням позивача було прийнято до розгляду всупереч вимогам ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки при зверненні до суду позивач не заперечував виплату йому компенсацію частини вартості відновлюваного ремонту у розмірі 65843 грн.65 коп. Більш того, копії вказаних документів було направлено позивачем відповідачам для ознайомлення, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с.123,124).

Приведені апелянтом в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

Колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 24 листопада 2020 р.