Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 759/3046/17

провадження № 61-22390св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юніна Аліна Анатоліївна, ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу Буйвал Ганна Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року у складі судді Величко Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду до з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу серія та номер: 3204, об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною A. A.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Правекс Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладено кредитний договір № 486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 010 000,00 грн, строком до 10 жовтня 2027 року зі сплатою 15,99 % річних. 10 жовтня 2007 року для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором та можливих змін та доповнень до нього ОСОБА_1 передала в іпотеку АКБ «Правекс-Банк» належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Договір іпотеки посвідчено нотаріусом та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 1 010 000,00 грн. ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у сумі 994 471,64 грн. На час звернення з позовом вказане рішення суду боржником не виконане, заборгованість не сплачено. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. ПАТ КБ «Правекс-Банк» володіє інформацією стосовно незаконно проведених дій щодо вивільнення предметів іпотеки та продажу їх третім особам. За інформацією з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , власником значиться ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року.

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») подало до суду заяву про залучення його до участі у справі в якості правонаступника позивача. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року до участі у справі залучено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юніна А. А., приватний нотаріус Шостківського міського нотаріального округу Буйвал Г. В., про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу квартири. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено Юніною A. A. Згідно з відомостями із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підготовлених приватним нотаріусом Антиповою І. В. 17 жовтня 2016 року, запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено. Приватним нотаріусом Шосткінського міського нотаріального округу Буйвал Г. В. на підставі листа ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 17 жовтня 2016 року № 468 вилучено із Державного реєстру іпотек, іпотеки на все майно ОСОБА_1 21 жовтня 2016 року відомості щодо придбаного об`єкта нерухомого майна було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно з Інформаційною довідкою вбачалось, що є відсутніми відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та відомості про державну реєстрацію обтяжень станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири. Представник продавця ОСОБА_3 стверджував, що зазначена квартира на момент укладання нотаріально посвідченого договору нікому іншому не подарована, іншим способом не відчужена, не перебуває під арештом, забороною відчуження, судового спору щодо неї, а також прав на неї у третіх осіб немає. Від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Також представник продавця свідчив, що заявлені права і подані документи відповідають вимогам законодавства, відсутні суперечності між заявленими та зареєстрованими правами на нерухоме майно, що є предметом цього договору та їх обтяженням, відомості про нерухоме майно, наявні у Державному реєстрі речових прав, відповідають дійсності та поданим документам. Після вселення в придбану квартиру позивач протягом двох років виконував ремонтно-будівельні роботи жилих приміщень. З часу придбання квартири ОСОБА_2 виконано ремонтно-будівельні роботи на загальну суму близько 350 000,00 грн. ОСОБА_3 , звільняючи квартиру, повністю її зруйнував, демонтувавши опалювані прилади, електрообладнання, сантехніку та все, що можливо було відокремити. Попередня власник квартири ОСОБА_1 , достеменно знаючи, що квартира перебуває в іпотеці ПАТ КБ «Правекс-Банк», разом з чоловіком, ОСОБА_3 , ввівши в оману, протиправно заволоділи коштами в сумі 1 031 630,00 грн, незаконно продали квартиру. Своїми незаконними діями продавець ОСОБА_1 та посередник ОСОБА_3 завдали ОСОБА_2 значної майнової шкоди, протиправно заволодівши грошима. ОСОБА_2 вважає себе добросовісним набувачем квартири та мотивує це тим, що при укладанні договору купівлі-продажу 18 жовтня 2016 року будь-які обставини щодо порушення вимог законодавства України відомі йому не були і не могли бути відомі, оскільки на момент купівлі-продажу квартира не перебувала під арештом та під забороною, не знаходилася у податковій заставі. Позивач вжив усіх можливих заходів для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», суд першої інстанції виходив з того, що на дату укладення оспорюваного договору квартира не перебувала під забороною відчуження, договір не порушує прав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за кредитним договором, що є предметом цього спору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач за первісним позовом та його правонаступник не довели належними доказами факт неправомірності продажу ОСОБА_1 своєї квартири ОСОБА_2 і наявність заборон на відчуження цієї нерухомості у відповідному реєстрі на час укладення правочину, то підстав для визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири у розумінні положень статті 330 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) немає.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині- без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів первісного позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним у справі доказам і у відповідності з вимогами закону дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне судове рішення.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що докази переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р, які подані позивачем на стадії апеляційного перегляду, не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У грудні 2019 року ТОВ ФК «Довіра та гарантія» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов ТОВ ФК «Довіра та гарантія» у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому факту, що обтяження на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 було знято незаконним шляхом;

- не звернули уваги на те, що іпотекодержатель звертався до правоохоронних органів за фактом незаконного зняття обтяження;

- не врахували, що договір купівлі-продажу, за яким до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 485-002/07Ф, укладеним 16 лютого 2007 року, надано суду помилково.

У лютому 2020 року на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ТОВ ФК «Довіра та гарантія», в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 не було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, ТОВ ФК «Довіра та гарантія» не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюТОВ ФК «Довіра та гарантія» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, витребувано матеріали справи № 759/3046/17 із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У січні 2020 року матеріали справи № 759/3046/17 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року справу № 759/3046/17 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ТОВ ФК «Довіра та гарантія» подана до Верховного Суду у грудні 2019 року, то вона підлягає розгляду у порядку визначеному в ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скаргиТОВ ФК «Довіра та гарантія», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладено кредитний договір № 486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 010 000,00 грн строком до 10 жовтня 2027 року зі сплатою 15,99 % річних.

10 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладено договір іпотеки, який посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В., зареєстровано у реєстрі за № 5097, та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_2 в Україні.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2016 року у справі № 755/8527/16-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 944 471,64 грн.

18 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в Україні, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною A. A.

У липні 2017 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А. А. про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу з огляду на його незаконність.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 червня 2017 року відкрито провадження у справі.

10 серпня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

12 грудня 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало до суду заяву про залучення його до участі у справі в якості правонаступника ПАТ КБ «Правекс-Банк».

До заяви додано копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 10 серпня 2017 року, у додатку до договору зазначено, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» придбало право вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2007 року № 485-002/07Ф, де боржником є ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року до справи залучено правонаступника позивача ПАТ КБ «Правекс Банк» - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, у задоволенні первісного позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, зокрема виходив з того, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не надало належних та допустимих доказів того, що воно є правонаступником іпотекодержателя за договором іпотеки № 486-011/07Р, укладеним 10 жовтня 2007 року, згідно з договором купівлі-продажу прав за кредитами від 10 серпня 2017 року та додатками до нього, а тому його права не порушені.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Необхідно розрізняти поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі».

Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша статті 104 ЦК України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 ЦК України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом.

Натомість правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи не завжди є наслідком правонаступництва юридичної особи. А тому перше може бути не тільки універсальним (частина перша статті 104 ЦК України), але й сингулярним, тобто таким, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті).

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина третя цієї статті).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України), наприклад, смерті фізичної особи.

Відповідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України) чи правонаступництва (пункт 2 вказаної частини).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні.

В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.

У разі заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).

Якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, то у разі смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі, суд зупиняє провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 251 ЦПК України) до залучення до участі у справі правонаступника (пункт 1 частини першої статті 253 ЦПК України).

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частина друга статті 55 ЦПК України).

Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує.

Як вбачається із матеріалів справи, що переглядається, суд першої інстанції своєю ухвалою від 12 грудня 2017 року залучив до участі у розгляді справи у якості правонаступника ПАТ КБ «Правекс-Банк» за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», однак при цьому не дослідив належним чином підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.

Зокрема, постановляючи ухвалу, суд не звернув увагу на те, що до своєї заяви прозалучення до участі у справі в якості правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» додало копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 10 серпня 2017 року, у додатку до якого було зазначено, що воно придбало право вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2007 року № 485-002/07Ф, а не за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р.

Таким чином суд, першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, визначених частиною першою статті 55 ЦПК України, та залучив до участі у справі особу, яка належним чином не довела факт того, що вона є правонаступником прав вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р.

В подальшому, встановивши в процесі розгляду справи указані обставини помилковості ухвали та відсутності належних доказів, що підтверджують факт правонаступництва, суд першої інстанції не вирішив питання про виправлення цієї помилки, зокрема, шляхом залучення до участі у справі первісного позивача - ПАТ КБ «Правекс-Банк» та, відповідно, не вирішив спір по суті позовних вимог, а відмовив у задоволенні позову, з підстав, що договором купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року права ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (яке не довело факт правонаступництва) не порушено.

Суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не звернув увагу на зазначені порушення, допущені судом першої інстанції, та їх не усунув.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд.

Згідно з статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене у цій постанові, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і відзивам сторін; вирішити справу по суті позовних вимог в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко