Справа № 604/303/20
Провадження № 2/604/281/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого судді Сташківа Н.Б.

за участі

секретаря судового засідання Стадніцької З.О.

представника позивача адвоката Голдзіцької О.К.

представника відповідача Крайника Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Підволочиську Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 31 жовтня 2019 року постановою поліцейського СРПП Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Під час складання постанови працівник поліції ОСОБА_2 проігнорував усі його клопотання, зокрема про залучення захисника, ознайомлення із матеріалами справи, відеозаписи нагрудних камер. Крім того поліцейський поводив себе зухвало та ображав його. Зазначена постанова була оскаржена ним до Волочиського районного суду Хмельницької області. У задоволенні позовних вимог йому було відмовлено. Не погодившись із вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку. Постановою Сьомого апеляційного суду від 29 січня 2020 року рішення Волочиського райсуду було скасовано, а його позовні вимоги задоволено. Постанову про накладення на нього адміністративного стягнення скасовано. Посилається на те, що неправомірними діями поліцейського СРПП Підволочиського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області йому було завдано моральної шкоди, котра виражається у тому, що він переживав неприємні емоції у зв`язку з неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності. Пригнічений стан тривав довгий період часу до завершення судового розгляду справи. Це досить негативно відобразилось у його повсякденному житті, взаємовідносинах з його рідними, на його звичному ритмі життя через хвилювання та нервування у зв`язку із несправедливим притягненням до адміністративної відповідальності у нього порушився сон. Через дії поліцейського, які виразились у ігноруванні його законних прав на захист, на ознайомлення із матеріалами справи та його зухвалу поведінку, переживав пригнічені негативні емоції, відчував себе приниженим, психологічно страждав, перебував у стані розчарування через недотримання правоохоронними органами законодавства та порушення ними етичних та моральних правил поводження із громадянами. Вказані дії завдали душевних, моральних страждань та спричинили йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 7 000 гривень, які просить стягнути із відповідача по справі у його користь, а також понесені та документальні підтверджені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять їх задоволити. Крім того позивач пояснив, що на його прохання не було надано можливістю скористатись правовою допомогою, а також не надано будь-яких доказів щодо вчинення ним правопорушення. Внаслідок протиправних дій він вимушений був доводити свою правоту, що принижувало його та завдавало моральних збитків. Також, незважаючи на те, що рішенням суду поновлено його права, державні виконавці, не знаючи про наявність рішення, прийшли описувати його майно, тому додатково пережив пригнічення та моральні страждання. У зв`язку з чим просить позов задоволити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог позивача та його представника заперечив та пояснив, що дійсно 31 жовтня 2019 року постановою поліцейського СРПП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області позивача було притягнуто до відповідальності за ч.1 ст. 126 КпАП України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позовні вимоги позивача задоволено, та скасовано постанову поліцейського про накладення на нього штрафу. Разом із тим, на думку представника відповідача, позивач не надав переконливих доказів, котрі б свідчили про наявність заподіяння йому моральної шкоди, протиправність дій заподіювача та причинно-наслідковий зв`язок між діями органу поліції та заподіяною шкодою. Крім того позивачем не надано чіткого розрахунку розміру моральної шкоди та не аргументовано, чому саме таку суму просить відшкодувати позивач. Також позивачем не обґрунтовано та не надано доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків із оточуючими, погіршення стану здоров`я у зв`язку із подіями. Також вважає, що сам факт наявності судового рішення, яким скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення, не являється доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування. Крім того просить звернути увагу на те, що судом апеляційної інстанції не встановлено жодного факту протиправної чи незаконної дії чи бездіяльності зі сторони поліцейського у відношенні до позивача. Поліцейський під час розгляду справи апеляційним адміністративним судом не був присутній, щоб надати докази підтвердження порушень, оскільки був сповіщений пізніше самого розгляду, що підтверджується відповідною службовою перевіркою. Вважає, що задоволення позову апеляційним судом свідчить про реалізацію ним своїх прав на оскарження процесуальних рішень і не може бути безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень і констатація порушення сама по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку моральну шкоду, якої зазнав позивач. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, пояснення представника відповідача, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних міркувань :

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так судом встановлено, що 31 жовтня 2019 року постановою поліцейського СРПП Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області Ратушного Т.Т. було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Постановою Волочиського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 відмовлено, а постанову поліцейського СРПП Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області залишено без змін.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено повністю. Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 18 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким постанову поліцейського СРПП Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області серії БАА № 659512 від 31 жовтня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КпАП України у вигляді штрафу в розмірі 425 грн, скасовано, а справу про адміністративне правопорушення провадженням закрито.

Суд дійшов висновку про скасування постанови про накладення на позивача ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні беззаперечні докази наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КпАП України, крім оскаржуваної постанови. Відповідачем не надано будь-яких інших доказів того, що позивач ОСОБА_1 керував 31 жовтня 2019 року автомобілем, не маючи при собі реєстраційного документа на транспортний засіб.

Згідно ст..ст. 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1, ч. 3 ст. 19, ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

За нормами п. 2 ч. 1 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про право на відшкодування заподіяної шкоди.

Разом із тим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У судовому засіданні із наданих доказів та пояснень сторін судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не був засуджений, не притягувався до кримінальної відповідальності, відносно нього не був застосований запобіжний захід, не затримувався, та на нього не накладались адміністративні стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи, органу державної влади правового значення при цьому не має.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

У даній постанові, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачем не доведено, що внаслідок скасування постанови про притягнення його до відповідальність за порушення правил дорожнього руху та закриття провадження у даній адміністративній справі, а також протизаконними діями працівників Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області він пережив довготривалий пригнічений стан, що негативно відобразилось у його повсякденному житті, порушився сон та взаємовідносини із рідними, психологічно страждав, перебував у стані розчарування.

Надаючи оцінку фактам, на котрі посилається позивач як на підставу своїх вимог та обґрунтування завданої моральної шкоди, суд виходив із сукупності усіх обставин справи, досліджених та проаналізованих доказів, інтенсивності та тривалості поведінки поліцейського, віку, стану здоров`я, а також причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями працівника поліції під час винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Разом із тим суд вважає доведеним той факт, що внаслідок складання працівником СРПП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області постанови та притягнення позивача ОСОБА_1 до відповідальності він пережив неприємні емоції. Проте в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів в розмірі 7 000 грн, що буде для нього розумною сатисфакцією і відповідатиме як національному так і європейському законодавству та ефективним судовим захистом.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" що зазначена у ст.. 23 ЦК України які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. (Вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року).

Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

У п. 54. рішення ЄСПЛ "Перна проти Італії"від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ "Нільсен і Йонсен проти Норвегії".

За вказаних обставин, зважаючи на викладені та встановлені у судовому засіданні обставини, конкретно у даному випадку, суд вважає, що справедливою сатисфакцією по відновленню прав позивача ОСОБА_1 є скасування судом постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього грошового стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Таким чином заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ГУНП в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та до задоволення не підлягають.

Разом із тим, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що він являється інвалідом третьої групи загального захворювання, оскільки вказані обставини не мають причинно-наслідкового зв`язку між отриманою травмою, наявністю захворювання, діями поліцейського та заподіяння моральної шкоди, а сам факт скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення не може у даному випадку, виходячи із встановлених обставин справи, бути доказом заподіяння та стягнення моральної шкоди.

Крім того суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення на його користь понесених та документально підтверджених судових витрат.

Керуючись ст. ст. 10-13, 19, 235, 258, 259, 263-265, 268, 272, 353, 354 ЦПК України, ст.. ст.. 23, 1173,1176 ЦК України, ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, ст.ст.. 3, 19, 56 Конституції України, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди відмовити за недоведеністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського Апеляційного суду через Підволочиський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 листопада 2020 року.

Головуючий суддя підпис

Згідно з оригіналом:

Суддя Підволочиського районного суду Сташків Н.Б.