КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Заставенко М.О.
Єдиний унікальний номер справи № 753/9886/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Верланова С.М.

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 .

Єдиним спадкоємцем після смерті батька є позивач.

Після смерті батька з`ясувалось, що власником квартири, яка належала померлому ОСОБА_3 , став двоюрідний брат позивача - ОСОБА_2 .

Як з`ясувалось, відповідно до договору купівлі-продажу від 16 березня 2017 року ОСОБА_2 придбав квартиру у ОСОБА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є.

На думку позивача договір є недійсним, оскільки на час укладення договору ОСОБА_3 не мав вільного і свідомого волевиявлення, був лежачим хворим, потребував сторонньої допомоги, квартира була його єдиним житлом. Крім того, відповідно до умов договору, ОСОБА_2 сплатив за квартиру повну вартість квартири в безготівковій формі, тобто через банк. Разом з тим, під час оформлення спадщини після померлого ОСОБА_3 за запитом нотаріуса було встановлено, що відкритих рахунків в банківських установах ОСОБА_3 не мав.

Враховуючи стан здоров`я батька на час укладення договору, позивач вважає, що ОСОБА_3 помилявся щодо правової природи укладеного договору, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, а відтак просив визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним з підстав ст. 229 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 зазначив ,що заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що ОСОБА_1 вже звертався до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, і у задоволенні позову було відмовлено. Рішення набрали законної сили.

Як зазначив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 незважаючи на тяжке захворювання, до останнього дня був у свідомості та у здоровому глузді, сам себе обслуговував. Останні декілька місяців ОСОБА_3 проживав у ОСОБА_4 , і позивач його провідав лише один раз, ніякої турботи про батька не виявляв. Більш того, ОСОБА_3 під час його відвідування сином, забрав у останнього ключі від квартири. На думку відповідача, позивач, висловлюючи припущення стосовно помилки його батька щодо природи правочину, не може змиритися з тим, що батько залишив його без спадщини, тому свою волю видає за волю батька. Зауважив, що в даній позовній заяві ОСОБА_1 наводить ті ж самі мотиви, що і в попередньому позові, в апеляційній та касаційній скаргах, а саме те, що його батько не міг підписати договір купівлі-продажу квартири, яка була його єдиним житлом і як людина похилого віку, яка за станом свого здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі зазначав, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи. Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є правильним, на думку відповідача, ОСОБА_1 так і не надав жодного доказу на підтвердження того, що у момент вчинення правочину його батько помилявся щодо природи правочину, не розумів змісту договору та не усвідомлював правових наслідків його укладення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 05 листопада 2020 року, 17 листопада 2020 року. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Сторони та їх представники приймали участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як встановлено судом першої інстанції, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 травня 1994 року виданого Відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації в м. Києві, ОСОБА_3 ( а.с. 7-8).

Приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є. 16 березня 2017 року посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі № 161 (а. с. 9-14).

Відповідно до пункту 3 Договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 267 800,00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання договору.

У п.4 Договору зазначено, що при укладенні договору був наявний Звіт про оцінку майна, здійснений Суб`єктом оціночної діяльності- ОСОБА_5 від 13 березня 2017 року, згідно з яким ринкова вартість квартири становила 267720, 00 грн.

Згідно пункту 10 договору купівлі-продажу квартири, сторони зазначили, що цей договір не укладається під впливом тяжких для сторін обставин, укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі.

ОСОБА_3 помер у м. Бориспіль ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6)

Померлий ОСОБА_3 був батьком позивача ОСОБА_1 (а. с. 5).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27вересня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні договору купівлі-продажу квартири від 16 березня 2017 року недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 20грудня 2018 року вказане рішення суду залишено без змін.

Київський апеляційний суд у своїй постанові встановив, що сторони на свій розсуд визначили ціну договору, порядок розрахунків, підтвердили передачу-отримання грошей за придбану квартиру в момент укладення договору про що зазначили в тексті договору та відхилив доводи позивача ОСОБА_1 , що оспорюваний правочин від 16 березня 2017 року був укладений під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, з посиланням на те, що ціна продажу набагато нижча за ринкову.Рішення набрало законної сили .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним у відповідності до ст. ст. 203 та 229 ЦК України, зазначив те, що його покійний батько укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу Україниаст передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 655, 657 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,роз`яснено , що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК України) , мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обґрунтовуючи визнання недійсним правочину з підстав ст. 229 ЦК України, позивач зазначив, що його батько ОСОБА_3 тривалий час хворів (рак легенів), був безпомічною людиною похилого віку, учасником Великої Вітчизняної війни, є інвалідом Великої Вітчизняної війни ,ліквідатором, аварії на ЧАЕС,потребував догляду і сторонньої допомоги, а відповідач скориставшись цим, ввів його в оману та фактично безкоштовно отримав у власність квартиру померлого.

Суд першої інстанції правильно вважав , щодоводи позивача про наявність тяжкого захворювання у померлого впродовж тривалого часу перед підписанням оспорюваного договору не вказує на те, що померлий помилявся щодо правової природи правочину. Джерело помилки не є самостійною підставою для визнання правочину недійсним, а має значення у разі спростування презумпції правомірності правочину та доведеності передбачених законом підстав його недійсності, лише для застосування додаткових майнових наслідків, установлених ч. 2 ст.229 ЦК України .

Судом встановлено, що волевиявлення померлого щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири було вільним, він отримав кошти за її продаж. А твердження про те, що кошти були сплачені у меншому розмірі ніж вказаний у договорі не є підставою для визнання договору недійсним, натомість є неналежним виконанням грошового зобов`язання, правова природа якого визначена статтею 610 ЦК України.

Посилання позивача та його представника на порушення Постанови Національного банку України № 210 від 06 червня 2013 року суд не приймає до уваги, оскільки вказаною постановою передбачено право здійснювати розрахунки між фізичними особами на поточні рахунки, а не обов`язок.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13. лютого 2019 у справі № 911/1171/18, від 04 червня 2019 у справі № 910/9070/18.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частинипершої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, помилки з боку померлого при укладенні договору, так і наміру приховати інший правочин, позивач суду не надав, а тому судпершої інстанції на підставі встановлених фактичних обставин у справі правомірно відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що відповідачем не доведено в контексті ст. 229 ЦК і відповідно до положень ЦПК України, істотність помилки стосовно властивостей та якостейквартири і неможливості її використання за цільовим призначенням.

Водночас інших обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення Договору сторони неправильно сприймали фактичні обставини цього правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, за відсутності якого можна б було вважати, що правочин не був би вчинений, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на навів, і судом апеляційної інстанції встановлено не було, а відтак доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 листопада 2020 року .

Головуючий

Судді