Постанова

Іменем України

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 166/1505/17

провадження № 61-5177св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області у складі судді Лозицького С. О. від 15 серпня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Данилюк В. А., Киці С. І., від 22 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки у спадковому майні, виділенні частки в натурі та визнання права власності на частку спадщини.

В обґрунтування позову вказав, що з 18 вересня 1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за рахунок коштів, отриманих спільною працею, набули за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 08 вересня 1995 року, добудували та у 1997 році ввели у експлуатацію двоквартирний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 112,3 кв. м, разом із прибудовою, сходами, гаражем, двома сараями, колодязем, огорожею, вбиральнею та у 2002 році отримали державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування цього будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх дочки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 загинули у дорожньо-транспортній пригоді.

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями другої черги за законом є він ( ОСОБА_1 ) як її брат та його сестра по матері ОСОБА_4 . Спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_6 відсутні. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його батьки - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_6 її частка у спільному майні подружжя не була визначена.

26 серпня 2016 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_6 , а відповідачі 01 вересня 2016 року подали аналогічну заяву після смерті їх сина ОСОБА_5 . ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини не подавала.

Разом із тим йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що видача свідоцтва про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності можлива лише після виділення (визначення) частки спадкодавця у спірному майні. Нотаріус також вказав на необхідність подання належних правовстановлюючих документів на майно та зазначив, що питання про статус майна в цьому випадку має право вирішувати лише суд.

Поряд із цим відповідачі не визнають його право на спадкування, як і не визнають частку ОСОБА_6 у спільному майні подружжя.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд ухвалити рішення, яким встановити, що частка померлої ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 становить Ѕ; виділити йому в натурі Ѕ частку в квартирі АДРЕСА_2 разом із прибудовою, сходами, гаражем, двома сараями, колодязем, огорожею, вбиральнею та земельною ділянкою та визнати його власником цієї частки в порядку спадкування після смерті сестри ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено, що частка померлої ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності подружжя, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2 в двоквартирному житловому будинку, прибудова, сходи, гараж, два сараї, колодязь, огорожа, вбиральня та земельна ділянка, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розміщені по АДРЕСА_1 , становить 1/2.

Визнано ОСОБА_1 власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 в двоквартирному житловому будинку з надвірними спорудами, та 1/2 частини земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування квартири і господарських будівель, які розташовані в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовних вимог щодо виділу частки в натурі у спірному нерухомому майні відмовлено.

Додатковим рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2018 року постановлено стягнути пропорційно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 619,08 грн (по 873,02 грн з кожного).

Судові рішення мотивовані тим, що позивач належними та допустимими доказами довів, що спірний об`єкт нерухомого майна був побудований подружжям ОСОБА_2 на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці та введений у експлуатацію під час їх перебування у шлюбі, а тому він як спадкоємець одного із подружжя має право на Ѕ частку у цьому майні з врахуванням презумпції спільного сумісного майна, набутого подружжям під час шлюбу. При цьому відповідачі не довели, що спірне нерухоме майно набуте їх сином за особисті кошти, а тому було його особистою приватною власністю. За відсутності проведеної у межах цієї справи судової будівельної експертизи з приводу можливості виділення у натурі часток у спірному майні, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні відповідних позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційних скаргах, поданих у березні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційні скарги мотивовані тим, що позовні вимоги про визнання частки за померлим не є належним способом захисту порушених прав, а тому не підлягають задоволенню. Суди попередніх інстанцій безпідставно не встановили та не врахували, що спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_5 за гроші його батьків - відповідачів у справі, а тому дійшли неправильного висновку щодо належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 . Оскільки позивачем було заявлено три вимоги майнового характеру, тому відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду він мав сплатити 8 000 грн судового збору, натомість сплатив лише 4 583 грн, тобто суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону відкрив провадження у справі.

Касаційні скарги не містить доводів щодо вирішення судами позовних вимог про виділенні частки в натурі, тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України законність оскаржуваних судових рішень у цій частині не перевіряється судом касаційної інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 березня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 18 вересня 1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 08 вересня 1995 року, добудували та у 1997 році ввели у експлуатацію двоквартирний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 112,3 кв. м, разом із прибудовою, сходами, гаражем, двома сараями, колодязем, огорожею, вбиральнею та у 2002 році отримали державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування цього будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх дочки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 загинули у дорожньо-транспортній пригоді.

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями другої черги за законом є позивач ОСОБА_1 як її брат та його сестра по матері ОСОБА_4 . Спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_6 відсутні.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його батьки - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_6 її частка у спільному майні подружжя не була визначена.

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_6 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали аналогічну заяву після смерті їх сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 заяву про прийняття спадщини не подавала.

Із відповіді Ратнівської державної нотаріальної контори № 1086/02-14 від 29 грудня 2017 року на заяву позивача ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину, підписаної завідувачем нотаріальної контори Лахтюк І. М., вбачається, що видача свідоцтва про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності можлива лише після виділення (визначення) частки спадкодавця у спірному майні. Нотаріус також вказав заявнику на необхідність подання належних правовстановлюючих документів на майно та зазначив, що питання про статус майна в цьому випадку має право вирішувати лише суд.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них. Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб.

Згідно зі статтями 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Вирішуючи спір у цій справі та частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій на підставі доказів, що належним чином оцінені, дійшли правильних та обґрунтованих висновків про те, що позивач належними та допустимими доказами довів, що спірний об`єкт нерухомого майна був побудований подружжям ОСОБА_2 на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці та введений у експлуатацію під час їх перебування у шлюбі, а тому він як спадкоємець одного із подружжя має право на Ѕ частку у цьому майні з врахуванням презумпції спільного сумісного майна, набутого подружжям під час шлюбу. При цьому суди підставно констатували недоведеність відповідачами факту набуття одним із подружжя спірного майна за особисті кошти та, як наслідок, його належність до особистої приватної власності цієї особи.

З огляду на зазначене доводи касаційних скарг про те, що спірне майно купувалося саме за кошти ОСОБА_5 , наданими його батьками - відповідачами у справі, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та цим доводам вже була надана оцінка судами попередніх інстанцій. Відповідачі не спростували презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу.

Таким чином, доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до незгоди заявників із висновками судів та переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Крім того, не ґрунтуються на вимогах закону доводи касаційних скарг про безпідставне відкриття провадження у справі судом першої інстанції у зв'язку із несплатою позивачем у повному обсязі судового збору за подання цієї позовної заяви.

Так, при зверненні до суду позивач заявив дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, а не три вимоги майнового характеру, як помилково вважають відповідачі.

Відповідно до частини другої статті 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Разом із тим, додатковим рішенням суду першої інстанції від 24 жовтня 2018 року, яке було предметом перегляду апеляційного суду та залишено без змін, вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.

За таких обставин та з огляду на вказані положення процесуального закону, доводи касаційних скарг про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про відкриття провадження у справі є безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Вважаючи підставними доводи касаційних скарг про те, що позовні вимоги про визнання частки за померлим не є належним способом захисту порушених прав позивача, колегія суддів дійшла висновку, що вказані порушення судами норм матеріального права не вплинули на правильність вирішення спору судами та з цих підстав вказані судові рішення не можуть бути скасовані судом касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 15 серпня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 22 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара