Номер провадження: 22-ц/813/69/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі - Сороколет Ю.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

переглянувши справу №520/17632/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2019 року, на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року у складі судді Салтан Л.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , звернувшись 13 листопада 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 29 грудня 2015 року уклала з сином ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та договір дарування земельної ділянки площею 0,0349 га, кадастровий номер :19:007:0062, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Посилаючись на вчинення правочинів під впливом тяжких для неї обставин, позивач ОСОБА_1 на підставі частини 3 статті 203, статей 216, 233 ЦК України просила:

визнати недійсним Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А. 29 грудня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1360;

визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,0349 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер :19:007:0062, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А. 29 грудня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1362;

стягнути судові витрати (т.1 а.с.1-13).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.64).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 від 13 листопада 2018 року про забезпечення позову повернуто заявникові (т.1 а.с.72).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 від 23 листопада 2018 року про забезпечення позову задоволено; накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку кадастровий номер :19:007:0062, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.87-88).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2018 року клопотання представника в інтересам ОСОБА_3 про забезпечення доказів задоволено; витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А. належним чином завірені копії матеріалів щодо посвідчення договору дарування земельної ділянки від 29 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1362, та договору дарування житлового будинку від 29 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1360 (т.1 а.с.124).

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 позов не визнав, зазначивши у відзиві, що для визнання правочину недійсним із заявлених позивачем підстав необхідним критерієм є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Тяжкі обставини, а саме скрутна фінансова ситуація, загроза втратити майно, складна ситуація, яка за вимогами кредиторів загрожувала їй банкрутством, на які ОСОБА_1 посилається як на такі, що змусили її укласти оскаржувані договори дарування, доказами не доведені. Посилання на викрадення ним документів з сейфу є свідомо вигаданими обставинами для виправдання відсутності оригіналів договорів та розписок. Крім того, позивач свідомо зверталася до суду тричі з вимогами про визнання недійсними договорів дарування з одних і тих же підстав, допускаючи недоліки у позовних заявах з метою маніпулювання автоматизованим розподілом справ між суддями (т.1 а.с.127-134).

Позивачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надано відповідь на відзив, за змістом якої не звернення із заявою про порушення справи про банкрутство не свідчить про те, що не було в наявності тяжких обставин та підстав для банкрутства. ОСОБА_1 брали кошти в позику, надаючи позичальникам розписки, та дійсно мала намір позичені кошти використати в господарській діяльності. Документи обліку та звітності підприємницької діяльності не містять даних щодо позик, так як відносини позики мали місце між фізичними особами, які не діяли в статусі суб`єктів господарювання, в тому числі й позивач. ОСОБА_1 із об`єктивних причин не могла отримати кошти від боржника ОСОБА_5 , який проживає в Криму. Договори дарування є безоплатними правочинами. Позивач вимушена була укласти спірні договори через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, а тому волевиявлення її не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. При інших обставинах вона б ніколи не подарувала спірне нерухоме майно. Неодноразове звернення до суду з позовами не має наслідком зловживання правами (т.1 а.с.157-160).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду (т.1 а.с.175).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2019 року позов задоволено; визнано недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , посвідчений 29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1360; визнано недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 , посвідчений 29 грудня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №1362; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1409,60 грн (т.1 а.с.195-202).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на правову допомогу 29400,00 грн (т.1 а.с.231).

Висновок суду про задоволення позову мотивовано тим, що у позивача через її неможливість повернути борги кредиторам виникли тяжкі обставини, які реально загрожували їй банкрутством та втратою єдиного житла за вимогами кредиторів, правочини вона вчинила обізнано на вкрай невигідних для себе умовах, без отримання для себе будь-якої матеріальної компенсації, а також правочини вчинені нею на її сина, як на довірену особу, усвідомлюючи, що таким чином вона зможе врятувати спірне майно від стягнень кредиторів, тобто такі дії вчинені позивачем з метою усунення або зменшення тяжких обставин, а також вона не планувала укладати спірні правочини та не вчинила би дарування спірного майна за відсутності тяжких обставин.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року в задоволенні зауважень представника в інтересах ОСОБА_3 на протоколи судових засідань від 17 січня 2019 року та 7 лютого 2019 року відмовлено. Зауваження на протокол судового засідання від 7 лютого 2019 року містить посилання на те, що у проміжку часу між 11:57 та 11:58 годин технічного запису судового засідання представником відповідача подано заяву про відвід судді Салтан Л.В., проте в протоколі судового засідання зазначено: «представник відповідача репліка». Ухвала суду про відмову в задоволенні зауважень на протокол судового засідання не містить висновків щодо вказаної заяви про відвід судді, в матеріалах справи до рішення суду письмова заява про відвід судді відсутня. Заява про відвід судді додана до апеляційної скарги на рішення суду, заява не містить реєстрації в канцелярії суду (т.2 а.с.237-238, 242).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника в інтересах ОСОБА_3 на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 3 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника в інтересах ОСОБА_3 на додаткове рішення суду.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (т.2 а.с.2-19).

За змістом вимог апеляційних скарг незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Для визнання правочинів недійсними із підстав «вплив тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови» в сукупності необхідно мати такі підстави: наявність у особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин (хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло, загроза банкрутства, інші обставини); правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з підстав частини 3 статті 233 ЦК України є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

ОСОБА_6 посилається на тяжкі обставини, які змусили її укласти оскаржувані договори дарування, а саме посилається на скрутну фінансову ситуацію, загрозу втратити майно, складну ситуацію, яка за вимогами кредиторів загрожувала їй банкрутством, та на підтвердження своїх доводів надає розписки, договори позики та комісії, за якими вона нібито є боржником та мала заборгованість перед кредиторами. Однак наявність цивільно-правових договорів, за якими виникли боргові зобов`язання, не може вважатися тяжкою обставиною у розумінні положень частини 1 статті 233 ЦК України, позичаючи грошові кошти у кредиторів, позивач знала, що в неї виникає обов`язок кошти повернути. Судова практика орієнтує на те, що тяжкі обставини треба розуміти не як будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми, для усунення чи пом`якшення яких необхідно терміново укласти правочин; що тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися з урахуванням усіх обставин справи, потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Допитані в суді свідок чоловік ОСОБА_7 та допитаний в якості свідка відповідач син ОСОБА_3 пояснили, що ОСОБА_1 не мала жодних боргових зобов`язань, не планувала власного виробництва, а подарувати будинок сину вирішила ще у 2013 році, тоді ж замовляла оцінку нерухомого майна. В суді ОСОБА_1 зазначала, що мала не єдине житло на дату укладення договорів дарування та могла проживати у дачних приміщеннях, якими користувалася, що спростовує загрозу втрати єдиного житла. До ОСОБА_1 відсутні будь-які звернення кредиторів, що спростовує загрозу банкрутства. ОСОБА_1 подарувала будинок і земельну ділянку під ним сину, але при цьому у неї залишився у власності автомобіль, що також підтверджує безпідставне посилання на загрозу втратити все майно за борги. Оцінка майна, що була використана при укладенні спірних договорів, складана на замовлення ОСОБА_1 за три місяці до укладення договорів. Посилання на погрози розправою не мають підтвердження; в заяві про вимагання не зазначено осіб, які б могли вчинити такі дії. Заява по вихід з членів товариства «Сонячний» не містить зазначення причин такого виходу та отримання грошової компенсації. ОСОБА_1 уклала договори дарування добровільно без впливу будь-яких тяжких обставин та вкрай невигідних умов.

ОСОБА_1 з вимогами про визнання договорів дарування недійсними зверталася тричі, а саме 7 червня 2018 року (справа №520/6999/18, позовна заява залишена без розгляду 30 липня 2018 року); 24 жовтня 2018 року (справа №520/15901/18, позовну заяву повернуто 7 листопада 2018 року); 13 листопада 2018 року (справа №529/17632/18, справа нині переглядається), що вказує на зловживання процесуальними правами, що мало на меті маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями.

Питання звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви не було вирішено в порядку статті 136 ЦПК України. ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими обґрунтовано вимоги, не надано оригіналів розписок, договорів тощо з посиланням на те, що такі знищені або відсутні з інших причин; не надано доказів власних доходів тощо, як наслідок, суд визнав встановленими обставини, що не були доведені позивачем. Суд позбавив сторону відповідача можливості подати докази та проігнорував заяву про відвід судді постановленням ухвали в порядку статті 40 ЦПК України. Суд задовольнив клопотання про витребування доказів, проте закрив підготовче засідання та ухвалив рішення до надходження документів до суду.

Незаконність і необґрунтованість додаткового рішення полягає в тому, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин надаються договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку. Наявна в справі квитанція на сплату витрат на суму 2400 гривень не є достатнім доказом понесення витрат на суму 29400 гривень.

У відзивах на апеляційну скаргу на рішення та на додаткове рішення суду заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що укласти договори дарування ОСОБА_1 змусили тяжкі обставини фінансово-майнового характеру, а саме борги перед кредиторами, які вона не мала можливості повернути, що загрожувало їй банкрутством і вона боялася втратити єдине житло. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема. Суд з`ясував та оцінив обставини справи, а також обґрунтовано встановив причини, які спонукали позивача укладати договори дарування, що вони є тяжкими в розумінні статті 233 ЦК України. Станом на 2015 рік на час укладення спірних договорів заборгованість позивача перед кредиторами становила 310000 доларів США, при тому, що 305450 доларів США вона втратила, передавши ОСОБА_5 за договором комісії, які останній не виконав. Позивач не має оригіналів договорів та розписок, але вважає, що довела наявність боргових зобов`язань іншими доказами. Разом із заявою про ухвалення додаткового рішення було надано розрахунок судових витрат, акт виконаних робіт, витяг з договору правової допомоги, квитанцію на оплату гонорару на суму 2400 гривень. Обсяг робіт по справі в суді першої інстанції складає 49.30 годин, посилання на те, що послуги надавались в іншій справі не відповідають дійсності. З огляду на майновий стан позивача, їй було зроблено відстрочення та проведений розрахунок зі знижкою. ОСОБА_1 сплатила лише частину гонорару в сумі 2400 гривень, а решта 27000 гривень ще підлягає сплаті (т.2 а.с.53-54, 57-64).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

ОСОБА_1 , 1959 року народження, є матір`ю ОСОБА_3 , 1991 року народження.

Згідно Договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), дарувальником передано безоплатно у власність (подаровано), а обдарованим прийнято у власність (у дарунок) житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з будинку літ. «А», загальною площею 139,1 кв.м, житловою площею 80,6 кв.м, сараю літ. «Б», гаражу літ. «Е», розташований на земельній ділянці площею 0,0349 га кадастровий номер :19:007:0062. Будинок належав дарувальну на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, серія САЕ №069903, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 грудня 2010 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 2 лютого 2011 року, номер запису 8096, в книзі: 181доп-92. Дар сторонами оцінено в 740624 гривень, оціночна (ринкова) вартість відчужуваного житлового будинку згідно зі Звітом про незалежну оцінку майна від 21 жовтня 2015 року складала 740624 гривень. Договір посвідчено 29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А., зареєстровано в реєстрі за №1360. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно житловий будинок зареєстрований 29 грудня 2015 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 ; реєстраційний номер нерухомого майна: 01 (т.1 а.с.20, 69-70, 101).

Згідно Договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), дарувальником передано безоплатно у власність (подаровано), а обдарованим прийнято у власність (у дарунок) земельну ділянку площею 0,0349 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер :19:007:0062, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала дарувальну на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ №308390, виданого Управлінням земельних ресурсів у місті Одесі 14 листопада 2008 року на підставі рішення Одеської міської ради від 22 січня 2008 року №2351-У, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №87, зареєстрованого ОРФ ДП «Центр ДЗК» 14 листопада 2008 року. Дар оцінено сторонами в 401911 гривень, нормативна грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки згідно з Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданим Управлінням Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області 26 листопада 2015 року за №286/86-15, складає 401911 гривень. Договір посвідчено 29 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А., зареєстровано в реєстрі за №1362. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно земельна ділянка кадастровий номер :19:007:0062 зареєстрована 29 грудня 2015 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 ; реєстраційний номер нерухомого майна: 101 (т.1 а.с.21-22, 69-70, 108).

Договори дарування містять зазначення місця реєстрації та проживання дарувальника ОСОБА_1 та обдарованого ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) як фізична особа-підприємець зареєстрована 8 квітня 2002 року, вид діяльності - оптова торгівля одягом і взуттям (46.42). 27 травня 2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис №4018994 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (т.1 а.с.23, 24, 48).

Згідно довідки від 31 липня 2018 року №901 товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» ОСОБА_1 в період з 16 серпня 2010 року по 12 березня 2016 року перебувала в договірних відносинах з ТОВ «Промтоварний ринок» з приводу надання їй торгового місця для здійснення торгівельної діяльності (т.1 а.с.25).

Згідно довідки (без дати та номеру) товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний причал №79» ОСОБА_1 була членом товариства з травня 2012 року по 9 червня 2016 року, користувалась земельною ділянкою № НОМЕР_3 , де знаходилося два 20-ти футові контейнери. ОСОБА_1 добровільно вийшла з членів товариства та замість неї був прийнятий ОСОБА_8 , за яким закріплено земельну ділянку № НОМЕР_3 та два 20-ти футових контейнери (т.1 а.с.51).

30 грудня 2015 року в журналі Єдиного обліку Київського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області за № зареєстровано заяву ОСОБА_1 з приводу вимагання в неї грошей (матеріали справи за №2352 від 31 грудня 2015 року списано) (т.1 а.с.35, 37).

20 квітня 2018 року в журналі Єдиного обліку Київського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області за №9627 зареєстровано заяву ОСОБА_1 щодо вжиття заходів до сина ОСОБА_3 , який хоче продати будинок без її дозволу (матеріали справи за №2928 від 8 травня 2018 року списано) (т.1 а.с.57, 58).

1 серпня 2018 року в журналі Єдиного обліку Київського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області за №21128 зареєстровано заяву ОСОБА_1 щодо крадіжки її сином документів на квартиру (матеріали справи за №5562 від 8 серпня 2018 року списано). На виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року щодо внесення до ЄРДР відомостей за заявою адвоката Павлишина Ю.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про те, що у невстановлений час знаходячись за адресом АДРЕСА_2 скориставшись ключем із корисних мотивів таємно викрав із сейфу документи на будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресом: АДРЕСА_2 та належать ОСОБА_1 (т.1 а.с.57, 179).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2018 року в справі №520/6999/18 (суддя Куриленко О.М.) відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1362, та договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №1360. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2018 року за заявою представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 позовну заяву залишено без розгляду (т.1 а.с.59, 138, 139).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2018 року в справі №520/15901/18 (суддя Куриленко О.М.) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними залишено без руху для усунення недоліків шляхом сплати судового збору, Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2018 року позовну заяву повернуто позивачу з підстав не усунення недоліків (т.1 а.с.140, 161, 163).

Позов у справі, що переглядається подано до суду 13 листопада 2018 року (справа №520/17632/18, суддя Салтан Л.В.), до позовної заяви документ про сплату судового збору не додано (т.1 а.с.1-13).

Матеріали справи №520/17632/18 до ухвалення судового рішення письмової заяви про відвід судді ОСОБА_9 не містять.

Відповідно до положень частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини (стаття 233 ЦК України), належить до правочинів з дефектами волі та волевиявлення його суб`єктів, відноситься до оспорюваних правочинів, які Цивільний Кодекс не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними у судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Правочин, вчинений особою під впливом тяжкої обставини (кабальний правочин), як випливає із змісту статті 233 ЦК України, характеризується такими ознаками:

особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (наприклад, реалізує за дуже низьку плату коштовне майно, виконує важкі роботи тощо);

особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини; тяжка обставина може стосуватися як самої цієї особи (купівля ліків, виплата боргів тощо), так і її близьких (витрати на лікування близької людини, витрати на поховання тощо);

особа вчиняє такий правочин добровільно (тут немає насильства), більш того вона сама може бути ініціатором такого правочину;

особа усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (тут немає помилки або обману), але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України є збіг тяжких обставин для однієї із сторін. Цивільний кодекс не розкриває змісту поняття «тяжка обставина», але ця обставина має бути такою, яка зумовила укладення правочину, спрямованого на відчуження речі. Тобто, однією з підстав є обставини об`єктивного характеру, що спричинили потребу, як правило, в додаткових коштах.

Наступною є обставина суб`єктивного характеру, а саме вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах. Тобто, без настання певної обставини правочин на таких умовах не був би укладений особою. Потреба в коштах без наявності обставин, які тлумачаться як тяжкі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин, визначений статтею 233 ЦК України, належить до оспорюваних правочинів, тобто може бути визнаний недійсним за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи. Необхідним складовим елементом кабального правочину є недобросовісна поведінка контрагента. Вина контрагента полягає в тому, що він розуміє, наскільки на невигідних для себе умовах вчиняється правочин, та йде на це свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Можлива ситуація, коли вигоду отримують інші особи, але в цьому також повинен бути заінтересований контрагент. У зв`язку з цим закон покладає на недобросовісного контрагента відповідальність у вигляді обов`язку відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

На підставі поданих учасниками справи доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є матір`ю та сином, зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання обох сторін на час укладення спірних правочинів та потому є будинок АДРЕСА_2 .

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, на якій будинок знаходиться.

Договір дарування опосередковує безоплатну (відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів) передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до другої (обдарованого).

В даному випадку сторонами договорів дарування є фізичні особи, які є матір`ю та сином, з огляду на що безоплатний характер договорів є цілком передбачуваним і зрозумілим виявом довіри та доброго ставлення дарувальника до своєї рідної людини, а предметом договору є «сімейний будинок», з яким нерозривно пов`язане постійне місце проживання обох сторін. Договір є реальним, так як виникнення права власності у ОСОБА_3 як в обдарованого співпало з моментом укладення договору, обдарований прийняв дарунок, право власності на житловий будинок та земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 .

У спірному договорі дарування житлового будинку зазначено, що ОСОБА_1 як дарувальник в зареєстрованому шлюбі не перебуває та однією сім`єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживає, чоловіка не має, на момент придбання житлового будинку в зареєстрованому шлюбі не перебувала та однією сім`єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживала, чоловіка не мала, та що відчужуваний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а належить їй на праві особистої приватної власності.

ОСОБА_1 уклала договори дарування належного їй нерухомого майна (вчинила правочини) добровільно, ініціатором правочинів була сама. Встановлені у справі обставини не надають підстав вважати, що правочини дарування майна сину були для неї кабальними.

Спірні правочини дарування не мають сукупності ознак, що необхідні для визнання таких недійсними на підставі статті 233 ЦК України, так як ОСОБА_1 не довела, що вчинила правочин на вкрай невигідних для себе умовах під впливом тяжкої для неї обставини, яка стосується її самої чи близької їй людини, що вона усвідомлювала, що вчиняє правочини на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена була це зробити під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 не довела наявність обставин об`єктивного характеру («тяжкі обставини»), які зумовили укладення правочинів, спрямованих на відчуження нерухомого майна, не доведеність тяжких обставин (обставин об`єктивного характеру) напряму впливає на не доведеність наявності обставин суб`єктивного характеру («вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах»), так як без наявності «тяжких обставин» саме по собі вчинення правочину на вкрай невигідних для себе умовах не є підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Так, ОСОБА_6 посилалася на обставини як тяжкі, які змусили її укласти оскаржувані договори дарування, а саме посилалася на скрутну фінансову ситуацію, загрозу втратити майно, складну ситуацію, яка за вимогами кредиторів загрожувала їй банкрутством, та на підтвердження своїх доводів надала в копіях розписки, договори позики та комісії, за якими вона є боржником та мала заборгованість перед кредиторами.

ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець була зареєстрована 8 квітня 2002 року, вид діяльності - оптова торгівля одягом і взуттям (46.42). 27 травня 2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис №4018994 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

ОСОБА_1 не довела, що її підприємницька діяльність збанкрутувала, саме по собі припинення підприємницької діяльності не є доказом того, що їй загрожувало банкрутство. Розписки, договори позики, комісії тощо не доводять, що такі мають відношення до підприємницької діяльності, більш того, оригінали цих документів суду не надані, як наслідок такі є неналежними письмовими доказами обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала вимоги про визнання правочинів недійсними.

Наявність цивільно-правових договорів, за якими виникли боргові зобов`язання, не може вважатися тяжкою обставиною у розумінні положень частини 1 статті 233 ЦК України, оскільки позика грошових коштів передбачає обов`язок повернення суми позики. ОСОБА_1 як позичальник грошових коштів, якщо таке мало місце, достовірно знала, що з позикою коштів у неї виникає обов`язок кошти повернути. Крім того, ОСОБА_1 не надала жодного нотаріально посвідченого договору позики грошових коштів, не надала доказів звернення до неї як до відповідача до суду з позовами про стягнення грошових коштів тощо.

Судова практика орієнтує на те, що тяжкі обставини треба розуміти не як будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми, для усунення чи пом`якшення яких необхідно терміново укласти правочин; що тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися з урахуванням усіх обставин справи; потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин.

Аналіз судової практики внаслідок застосування судами роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проведений у 2017 році Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначає поняття «тяжкі обставини» і «вкрай невигідні умови» для застосування статті 233 ЦК України. Так, за змістом вказаного аналізу правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася; тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

ОСОБА_1 як потерпіла, яка оскаржує правочини, не довела того, що якби не обставини, на які посилається, вона б взагалі не укладала з ОСОБА_3 правочини, зокрема, не дарувала б йому як сину нерухоме майно.

ОСОБА_1 не довела наявність обставин, які б підпадали під поняття «тяжкі обставини»; не довела, що правочини дарування майна сину були вчинені саме для усунення або зменшення тих обставин, які вона заявляє як тяжкі. Безоплатний характер договорів дарування нерухомого майна взагалі спростовує усунення загрози банкрутства, більш того загрози банкрутства суб`єкта підприємницької діяльності (загроза банкрутства ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності ґрунтується лише на її словах та не має підтвердження належними та допустимими доказами, які б стосувалися саме підприємницької діяльності, а не будь-яких інших не пов`язаних з підприємницькою діяльністю відносин).

Сукупність чотирьох підстав, необхідних для визнання правочинів недійсними за статтею 233 ЦК України, в даній справі не встановлена; необхідний критерій для визнання правочину недійсним з цих підстав, а саме доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, відсутній.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що: 1)ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину, тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити; 2) умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними, тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи; 3)хоча Цивільний кодекс і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

ОСОБА_1 не обґрунтовує в чому саме полягають вкрай невигідні умови спірних договорів дарування нерухомого майна сину та як саме вона, уклавши договори дарування будинку та земельної ділянки, на якій будинок знаходиться, отримала можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину) яка змусила її це зробити. ОСОБА_1 не пояснює, чому дарування майна сину було для неї вкрай невигідним, в чому кабальність цих правочинів для неї тощо.

ОСОБА_1 й надалі зберігає реєстрацію місця проживання в будинку по АДРЕСА_2 , користується будинком як житлом. Зі змісту заяв до поліції від 20 квітня 2018 року та від 1 серпня 2018 року на сина ОСОБА_3 , де ОСОБА_1 заявляла про намір сина без її згоди провести відчуження будинку та про викрадення сином документів на будинок, вбачається, що такі заяви подано у 2018 року, тобто майже як через три роки після укладення спірних договорів дарування, що між матір`ю та сином виникли певні непорозуміння тощо. Оскільки ці обставини виникли вже після укладення спірних договорів, то ОСОБА_1 безпідставно вважає, що дані обставини є підставою для визнання недійсними на підставі статті 233 ЦК України договорів дарування. Погіршення відносин, рівно як і інші непорозуміння між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що виникли за спливом часу після дарування майна, не можуть розглядатися через призму статті 233 ЦК України.

Судова практика у справах про визнання правочинів недійсними на підставі статті 233 ЦК України чітко визначає підстави та докази, що необхідні для визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №185/7043/16-ц, постанова Верховного Суду України від6 квітня 2016 року в справі №6-551цс16).

ОСОБА_1 недійсність на підставі статті 233 ЦК України правочинів дарування не доведена, правові підстави для задоволення позову та визнання спірних правочинів недійсними на підставі статті 233 ЦК України відсутні.

Відмова в позові виключає покладення судових витрат на відповідача, додаткове рішення по вирішенню питання про судові витрати позивача підлягає скасуванню.

Витрати ОСОБА_3 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2114,41 грн підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 лютого 2019 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на відшкодування витрат на сплату за подання апеляційної скарги судового збору 2114 грн 41 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Є.С.Сєвєрова