Справа № 373/1064/20
Номер провадження 2/373/667/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне рішення)

25 листопада 2020 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Залеської А.О.

за участі секретаря судового засідання Тітрової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом та просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що будинок належить ОСОБА_1 на праві власності в порядку спадкування. В ньому зареєстровані позивач та її син ОСОБА_2 . Після досягнення сином повноліття та здобуття освіти він виїхав з будинку, працює у місті Києві, участі в утриманні помешкання не приймає, а тому весь тягар по сплаті комунальних платежів, зокрема газопостачання, лежить на позивачу. Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у здійсненні свого права власності, зокрема в отриманні субсидій, оскільки син працює і його дохід має враховуватись при обчисленні соціальних пільг. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, спілкування з позивачем уникає та близько двох років не проживає в помешканні позивача без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явися, відзиву на позов не надав, про суть справи, місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили розглядати справу заочно.

Позивач суду пояснила, що відповідач фактично проживає та працює в м. Києві в маркеті «АТБ». У них вкрай складні відносини, оскільки вона не схвалює його вибору жінки, що набагато старша нього. Та жінка погано впливає на сина, оскільки він став грубим та сварливим до неї як матері, що їй вкрай образливо, оскільки вона сама виховувала єдиного сина. Приблизно вкінці 2018 року, на початку 2019 року за місцем проживання між нею та відповідачем сталась серйозна сварка, по тій причині, що вона вчергове дорікнула йому у марнотратстві грошей на свою співмешканку та самоусуненні від допомоги матері. Того дня вона знайшла в кишені куртки відповідача ключі від будинку та забрала їх. У відповідь відповідач грубо відповів їй та додому вже не приїздив.

Свідок ОСОБА_3 повідомила суду, що останній раз відповідач та позивач мирно спілкувались навесні 2018 року, тоді він допоміг їй посадити картоплю. А потім ОСОБА_2 знайшов в м. Києві якусь жінку та став зневажливо ставитись до матері (позивача у справі). Наразі він працює в маркеті «АТБ» в м. Києві, там і проживає в орендованому помешканні. ОСОБА_1 на початку 2019 року під час якоїсь побутової сварки забрала в ОСОБА_2 ключі від свого будинку і з тих пір він уникає будь-якого спілкування з нею та зовсім не допомагає, додому в м. Переяслав не приїздить. Всі ці обставини свідку відомі, оскільки позивачка є її сестрою, а відповідач рідним племінником.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що ОСОБА_2 народився та виріс в селі. Від народження проживав з матір`ю та бабою по АДРЕСА_1 . Позивачка одна виховувала сина, поховала матір та тепер потребує підтримки та допомоги вже дорослого сина. Однак відповідач не проживає з матір`ю, так як працює в м. Києві. Востаннє вона бачила його в селі у 2018 році. Знає, що по тій причині, що відповідач зареєстрований в одному помешканні з позивачкою, остання не може отримати субсидію на комунальні послуги. Для цього їй потрібно підтвердити довідками факт не проживання відповідача разом з нею. Особисто в її (свідка) родині така ж ситуація, але вона отримує субсидії, бо підтвердила документально факт не проживання з нею зареєстрованих осіб.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку 51,9 кв. м. запис про право власності за № 6377197 зроблений на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05.06.2014 (а.с.7-8).

Згідно технічного паспорту на одноквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 , він побудований у 1969 році має газопостачання до прибудови (веранди), електропостачання та пічне опалення житлових приміщень (а.с.9-13).

ОСОБА_1 сплачує платежі за спожитий газ, газопостачання та електроенергію, що підтверджується відповідними квитанціями ТОВ «Київоблгаз збут», АТ «Київоблгаз» та ТОВ «Київська обласна ЕК» (а.с.16-18).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов №349 від 06.07.2020, складеного комісією Ташанської сільської ради в селі Ташань по вулд. Житника. 3 зареєстровані ОСОБА_1 , 1969 р.н. та її син ОСОБА_2 , 1996 р.н. За адресою реєстрації ОСОБА_2 відсутній понад півтора року, по господарству та на земельній ділянці допомоги матері не надає. Місце роботи та фактичне місце проживання ОСОБА_2 сільській раді не відомо (а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України та ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які ь могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Отже, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

У цій справі судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином позивачки та набув право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 з моменту народження та реєстрації - з 1996 року. Після досягнення повноліття відповідач набув самостійності, влаштувався на роботу в інший населений пункт - м. Київ, де і проживає. Між позивачкою та відповідачем припинився тісний сімейний зв`язок, оскільки ОСОБА_2 має особисте доросле життя, з чим не може погодитись позивачка, яка в знак протесту забрала в нього ключі від будинку.

За таких обставин, суд дійшов до переконання, що не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації, зумовлене такими причинам, як робота в іншому населеному пункті, непорозуміння з матір`ю та відсутністю у нього ключів від будинку. А отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів не проживання відповідача без поважних причин у спірному помешканні.

Зважаючи на такі обставини та відсутність відомостей про наявність у відповідача власного житла, позбавлення його права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, позивачем не доведено порушення чи обмеження її права власності на житловий будинок фактичним не проживанням відповідача за місцем реєстрації, а перешкоди в отриманні субсидій не можуть усуватись у спосіб позбавлення особи права на житло, що згідно ч.3 ст. 16 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 13,.76-81, 263-265, 279, 280-284, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано позивачем безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення, а відповідачем - з дати постановлення ухвали про відмову в перегляді заочного рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу ХIIІ "Перехідні положення" ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

Суддя А.О. Залеська