Провадження №2/428/594/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

за участю секретаря Продченко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди мотивуючи вимоги тим, що 01.10.2018р. йому стало відомо про поширення відповідачем щодо нього та його сім`ї недостовірної та негативної інформації шляхом подання заяви до Сєвєродонецької міської ради Луганської області на ім`я міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 Поширення щодо позивача недостовірної інформації, а саме висловів (мовою оригіналу): « ОСОБА_1 преднамеренно провоцирует недовольство жильцов с новым расчетным счетом, т.к. не хочет отчитываться за полученные членские взносы по дому. Все ранее шло на один расчетный счет, который бесконтрольно разворовывался семьей ОСОБА_1 !!!» порушує його та його родини немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Розповсюджена інформація стосовно позивача є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Інформація, яка була поширена відповідачем має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, що безумовно порушує його немайнові права. До того ж поширена в заяві інформація не є оціночним судженням і обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення даної інформації позивач вважає порушенням його немайнових прав на честь, гідність та ділову репутацію. Поширення зазначеної неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача особисто, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи в суспільстві, тобто є приниженням його гідності. Також поширенням такої неправдивої інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та порушили його честь. Враховуючи наведені обставини позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього та його сім`ї відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам. Внаслідок вказаних порушень прав позивача, в порядку статті 23 Цивільного кодексу України позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

У поданій позовній заяві позивач просить: визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію поширену відповідачем ОСОБА_2 в заяві від 24 жовтня 2018 року, спрямовану на ім`я міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 , а саме вислів « ОСОБА_1 преднамеренно провоцирует недовольство жильцов с новым расчетным счетом, т.к. не хочет отчитываться за полученные членские взносы по дому. Все ранее шло на один расчетный счет, который бесконтрольно разворовывался семьей ОСОБА_1 !!!»; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000грн. моральної шкоди та судові витрати покласти на відповідача.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Мова В.І. підтримав заявлений позов, підтвердив доводи, викладені в позові, та просив його задовольнити в повному обсязі. В судове засідання, призначене на 17.11.2020р. представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та участі позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні, призначене на 16.06.2020р. відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та пояснила, що свою заяву від 24.10.2018р. подала до міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 виключно під впливом нервового зриву, для того щоб вирішити спірні питання та нарешті отримати відповіді та пояснення від керівника їхнього будинку ОСББ «Луч» ОСОБА_1 щодо фінансового обслуговування будинку. Мешканці будинку проявляли невдоволення щодо того факту, що на їх вимогу позивачем ОСОБА_1 був відкритий розрахунковий рахунок для переведення коштів для вирішення нагальних потреб будинку, однак чомусь коштів, які вони постійно сплачували, на ньому не було. Ніяких пояснень та відповідей з цього приводу керівник ОСББ «Луч» ОСОБА_1 не надавав. Тому відповідач була змушена звернутися з вищезазначеною заявою до міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 , щоб він розібрався в ситуації яка склалася. ОСОБА_2 зазначила, що звертаючись з даною заявою до міського голови, ніяким чином не намагалася зачіпати особисте життя позивача, або принизити чи образити його. В заяві була висловлена лише її особиста суб`єктивна думка щодо роботи ОСОБА_1 як керівника ОСББ «Луч». Вона не оцінювала особисті якості позивача як людини, а лише висловила свою думку та надала оцінку його діям як посадової особи.

У судовому засіданні 30.09.2020р. свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що дійсно керівником ОСББ «Луч» ОСОБА_1 був відкритий розрахунковий рахунок для зарахування коштів мешканців будинку для вирішення потреб їхнього будинку, однак кошти на зазначеному рахунку відсутні. Була проведена аудиторська перевірка, яка підтвердила, що ОСОБА_1 використовує кошти для власних потреб. Тому відповідач ОСОБА_2 звернулася з заявою до міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 для вирішення зазначеного питання та отримання відповідей від позивача щодо фінансової звітності.

У судовому засіданні 30.09.2020р. свідок ОСОБА_6 пояснив, що йому відомо, що ОСОБА_2 звернулася з заявою до міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 щодо відсутності коштів на відкритому розрахунковому рахунку їхнього будинку, керівником ОСББ «Луч» якого є позивач ОСОБА_1 .

У судовому засіданні 17.11.2020р. свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що дійсно керівником ОСББ «Луч» ОСОБА_1 був відкритий розрахунковий рахунок для зарахування коштів мешканців будинку для вирішення потреб їхнього будинку, однак кошти на зазначеному рахунку відсутні. Тому відповідач ОСОБА_2 виказувала претензії ОСОБА_1 ..

Вислухавши представника позивача, відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.

Згідно з копією заяви ОСОБА_2 від 24.09.2018р., яка була подана міському голові Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_3 , вбачається (мовою оригіналу): «В связи с увеличением тарифа на содержание домов - членских взносов, на собрании совладельцев ОСББ «Луч» по дому по АДРЕСА_1 , было принято решение открыть расчетный счет на дом для контроля за расходованием членских взносов. Счет был открыт, его реквизиты были вывешены для жильцов на подъездах дома, а договор на обслуживание этого расчетного счета управляющим ОСОБА_1 не был заключен. Прошу вас посодействовать в решении этого вопроса, так как платеж без договора на обслуживание расчетного счета № НОМЕР_1 , МФО 304795, ЕДРПО 20184999, ОСББ «Луч» для оплаты стоит 10 грн., что для жителей дома в связи с повышением тарифа является неподъемной ношей. ОСОБА_1 преднамеренно провоцирует недовольство жильцов с новым расчетным счетом, т.к. не хочет отчитываться за полученные членские взносы по дому. Все ранее шло на один расчетный счет, который бесконтрольно разворовывался семьей ОСОБА_1 !!!....Дома разваливаются от бездеятельности управляющего, крыши текут!».

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вважає відповідача ОСОБА_2 такою, що порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, шляхом подання недостовірної інформації у заяві до Сєвєродонецької міської ради на ім`я міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 . Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до ст.7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.

Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З вищенаведеного суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідає ст.16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Позивач ОСОБА_1 , як особа, відносно якої поширено, як він вважає, недостовірну інформацію, скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , як до особи, яка є авторами інформаційного матеріалу, та яка поширила недостовірну інформацію, шляхом подання на ім`я міського голови Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_3 заяви, у зв`язку з тим, що вважає викладену відповідачами інформацію відносно нього недостовірною.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 , на момент подання 24.09.2018р. відповідачем ОСОБА_2 до Сєвєродонецької міської ради на ім`я міського голови ОСОБА_3 заяви, яка має негативний характер, обіймав посаду керівника Об`єднання багатоквартирних будинків «Луч», що підтверджується відомостями вказаними позивачем у позовній заяві та не спростовуются відповідачем.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

Суд, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, повинен визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії » Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №161/4052/16-ц (провадження №61-7181св18).

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що інформація, яка поширена відповідачем ОСОБА_2 24.09.2018р., яка була подана в заяві міському голові Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_3 , а саме: « ОСОБА_1 преднамеренно провоцирует недовольство жильцов с новым расчетным счетом, т.к. не хочет отчитываться за полученные членские взносы по дому. Все ранее шло на один расчетный счет, который безконтрольно разворовывался семьей ОСОБА_1 !!!» не є предметом судового захисту, адже є оціночним судженням. Поширена інформація є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, зокрема є критичною оцінкою певного факту, тобто є оціночними судженнями, та є його суб`єктивною думкою і поглядом, які не можуть вважатись поширенням недостовірної інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, а тому не підлягають спростуванню в обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 на його користь моральної шкоди в розмірі 6000грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч.5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Як вбачається з позовної заяви позивача, діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в зниженні цінності його особи в суспільстві, тобто у приниженні його гідності, а також в тому, що поширення неправдивої інформації створило негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих та порушило його честь.

Оскільки судом встановлено, що інформація, яка поширена відповідачем ОСОБА_2 в заяві від 24.09.2018р., яка подана на ім`я міського голови м. Сєвєродонецька ОСОБА_3 , є оціночним судженням, то позивач має право вимагати від відповідача відшкодування моральної шкоди лише у разі, якщо вона висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі.

Разом з цим, суд вважає, що суб`єктивна думка відповідача викладена у висловлюванні: « ОСОБА_1 преднамеренно провоцирует недовольство жильцов с новым расчетным счетом, т.к. не хочет отчитываться за полученные членские взносы по дому. Все ранее шло на один расчетный счет, который безконтрольно разворовывался семьей ОСОБА_1 !!!», хоча і має негативний характер, однак не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі.

За таких обставин, суд вважає, що для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні законні підстави, а позов заявлено не обґрунтовано, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачем не було заявлено судових витрат до відшкодування, а тому, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 4-5, 7-13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 354, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.н. НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя І.О. Юзефович