Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 654/2965/17

провадження № 61-18129св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Чорної Т. Г., Базіль Л. В., Склярської І. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 лютого 2006 року між компанією

з обмеженою відповідальністю «Інтертрейд груп Ел.Ел.Сі.» (далі -

КОВ «Інтертрейд груп Ел.Ел.Сі.») та ОСОБА_2 укладено в письмовій формі договір позики за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти

у розмірі 200 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 31 січня 2016 року.

За договором про відступлення права вимоги від 10 березня 2017 року

КОВ «Інтертрейд груп Ел.Ел.Сі.» передала ОСОБА_1 свої права вимоги щодо виконання боргового зобов`язання з ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути на свою користь

з відповідача борг за договором позики у розмірі 5 316 000,00 грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 159 480,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надані оригінал договору позички від 01 лютого 2016 року, оригінал договору про відступлення права вимоги від 10 березня 2017 року, докази отримання відповідачем коштів за укладеним договором, а також не доведено, що копії цих договорів, які були надані суду, виготовлені з оригіналів у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 травня 2018 року скасовано, прийнято нову постанову про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики

у розмірі 5 316 000,00 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання

у розмірі 93 940,27 грн, судовий збір у розмірі 20 819,70 грн, а всього 5 430 759,97 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції заявлені відповідачем клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів та призначення судово-почеркознавчої експертизи не вирішував, а 10 травня 2018 року у відсутності сторін постановив судове рішення, яким відмовив позивачу у задоволенні заявлених вимог. Тому суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного розгляду справи задовольнив клопотання позивача та долучив до матеріалів справи оригінал договору позички від 01 лютого 2006 року та договір відступлення права вимоги від

10 березня 2017 року в якості доказів. Судом не було роз`яснено відповідачу, що перевірити його доводи щодо не підписання ним оспорюваного договору можливо лише шляхом призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Це свідчить про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права, які підлягають усуненню під час апеляційного розгляду в порядку передбаченому статті 367 ЦПК України. ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики відповідно до умов договору позики не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про доведеність позову, оскільки договір позики укладений

з порушенням норм цивільного права; пунктів 1.1., 1.7., 1.13. Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затверджених Постановою Правління НБУ від 17 червня 2004 року за № 270; він категорично заперечує підписання договору позики та отримання коштів; згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав; відступлення за договором позики не є доведеним; висновок експерта від 05 квітня 2019 року № 55-ПТ складений за результатами судової почеркознавчої експертизи є необґрунтованим, неповним, неясним та завідомо неправдивим; апеляційним суд безпідставно долучив до справи нові докази (оригінали договорів позики та відступлення права вимоги).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики у розмірі 5 316 000,00 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 93 940,27 грн, судовий збір у розмірі 20 819,70 грн, а всього 5 430 759,97 грн., тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та зупинено дію постанови Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

05 лютого 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи наявна ксерокопія договору позики від 01 лютого 2006 року, згідно якого відповідач ОСОБА_2 отримав у КОВ «Інтертрейд груп ЕЛ.Ел.Сі.» позику в сумі 200 000,00 дол. США, яку до 31 січня 2016 року зобов`язався повернути.

Крім цього, в матеріалах справи наявна ксерокопія договору про відступлення права вимоги від 10 березня 2017 року, згідно якого КОВ «Інтертрейд груп ЕЛ.Ел.Сі.» передала ОСОБА_1 свої права на вимоги від ОСОБА_2 виконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до договору позички від 01 лютого 2006 року КОВ «Інтертрейд груп ЕЛ.Ел.Сі.» (позичкодавець) передала

ОСОБА_2 (користувач) у безоплатне користування на строк обумовлений цим Договором позичку, яку користувач зобов`язався повернути позикодавцеві після закінчення строку, встановленого цим договором.

Предметом позички є 200 000 доларів США (пункт 1.2 Договору).

За умовами укладеного договору гроші були отримані користувачем при підписанні договору (пункти 2.1, 3.2 Договору).

Пунктом 4.1 зазначеного договору обумовлено, що грошові кошти надаються строком до 31 січня 2016 року.

При настанні дати, вказаної в пункті 4.1 цього договору, користувач зобов?язаний протягом двох календарних днів повернути позичкодавцю позику на таку ж суму (пункт 5.1 договору).

Згідно із пунктом 2.2.3 Договору у разі неповернення позики в строк, позикодавець має право вимагати її примусового повернення зі стягненням збитків та процентів інфляції.

На підставі договору про відступлення права вимоги від 10 березня

2017 року ОСОБА_1 набув усіх прав первісного позикодавця за укладеним між КОВ «Інтертрейд груп ЕЛ.Ел.Сі.» та ОСОБА_2 договором позики від

01 лютого 2006 року, зокрема право вимагати повернення отриманого від первісного кредитора боргу.

Згідно із висновком експерта від 05 квітня 2019 року № 55-ПТ підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Користувач ОСОБА_2 АДРЕСА_1 » розділу «Місцезнаходження і реквізити сторін» наданого на експертизу договору позики від 01 лютого 2006 року укладеного між КОВ «Інтертрейд груп ЕЛ.Ел.Сі.» і ОСОБА_2 виконаний самим ОСОБА_2 .

Згідно змісту зазначеного договору позички, укладений між сторонами правочин є договором позики, а не договором позички в розумінні статей 827-836 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним

з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі

№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці

1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними».

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 64ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом у цій справі) письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

У частинах другій, шостій статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Апеляційний суд вказав, щосуд першої інстанції в порушення вимог цивільного процесуального законодавства не вирішив клопотання відповідача про витребування оригіналів письмових доказів та призначення судово-почеркознавчої експертизи підпису, а 10 травня 2018 року у відсутності сторін постановив судове рішення. Тому суд апеляційної інстанції задовольнив заявлене ОСОБА_1 клопотання та долучив до матеріалів справи оригінал договору позички від 01 лютого 2006 року і договір відступлення права вимоги від 10 березня 2017 року, а також задовольнив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо підпису позивача у договорі позички.

Разом з цим, як свідчать матеріали справи та технічний запис судового засідання суду першої інстанції:

- 12 грудня 2017 року на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу договору позички, призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи підписів сторін та технічної експертизу давності реквізитів цього договору ( т. 1 а. с. 34);

- у судовому засіданні 06 лютого 2018 року ОСОБА_2 , заперечуючи підписання договору позички та отримання грошових коштів, підтримав подане 12 грудня 2017 року клопотання, у зв`язку з чим просив витребувати, зокрема, оригінал договору позички від 01 лютого 2006 року. Представник позивача зазначив про відсутність у нього оригіналів відповідних документів, які зберігаються у ОСОБА_1 , вказав про можливість їх надання у подальшому. Суд зазначене клопотання відповідача не вирішував, зазначивши на передчасність такого вирішення;

- 28 лютого 2018 року відповідач подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на підтвердження його заперечень щодо не підписання ним договору позички, для чого знову просив витребувати його оригінал ( т. 1 а. с. 57-58);

- у судові засідання 28 березня 2018 року, 10 травня 2018 року позивач та/або його представник не з`явилися.

За таких обстави та враховуючи невизнання відповідачем обставин підписання договору позички від 01 лютого 2006 рокуі отримання грошових коштів, неподання стороною позивача впродовж розгляду справи судом першої інстанції його оригіналу, доказів передачі відповідачу суми позики, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.

Разом з цим апеляційний суд наявність між сторонами договірних відносин встановив на підставі наданих позивачем до суду апеляційної інстанції оригіналів договору позички від 01 лютого 2006 року тадоговору відступлення права вимоги від 10 березня 2017 року (т. 1 а. с. 112-114).

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції

з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь

у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня

2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

У частинах першій - третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Європейський суд з прав людини вказує, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником. У рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48-49, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).

В апеляційній скарзі позивач вказав, що мав намір подати зазначені докази

10 травня 2018 року, проте суд першої інстанції у відсутності його та представника постановив судове рішення. Відповідна заява щодо подання доказів апеляційному суду від 05 вересня 2018 року обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості їх надати з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не містить (т. 1 а. с. 84, 111).

Отже, апеляційний суд з порушенням зазначених норм процесуального права прийняв як докази оригінали договору позички від 01 лютого 2006 року та договору відступлення права вимоги від 10 березня 2017 року, які не були подані до суду першої інстанції. Мотиви апеляційного суду щодо підстав прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду справи не свідчать про наявність виняткових випадків, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості надати ці докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, у зв?язку з прийняттям зазначених доказів на стадії апеляційного перегляду ОСОБА_2 , окрім призначення почеркознавчої експертизи, клопотав також і про призначення технічної експертизи давності реквізитів договору позички від 01 лютого 2006 року (т. 1 а. с. 127-128). Проте відомості про вирішення цього клопотання у справі відсутні.

У відзиві (доповнення до відзиву) на апеляційну скаргу (т. 1 а. с. 98-99, 160-161) ОСОБА_2 вказував на відсутність доказів отримання ним відповідної суми позики від компанії-нерезидента - КОВ «Інтертрейд груп ЕЛ.Ел.Сі.» та відступлення прав вимоги на умовах відповідного договору від 10 березня

2017 року. Проте мотиви відхилення цих доречних аргументів відповідача

в оскарженій постанові апеляційного суду відсутні.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову

є передчасним.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати зазначене судове рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У зв?язку з цим не підлягає поновленню дія постанови Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, зупинена ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 436 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової Палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасувати.

Передати справу № 654/2965/17 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Херсонського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року втрачає законну силу та подальшому виконаннюне підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук