_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7231/13-ц
Провадження № 4-с/947/114/20
УХВАЛА

12.11.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі :

головуючого - судді Коваленко О.Б.,

за участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі скаргу стягувача Акціонерного товариства «Універсал Банк» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеській області Шевченко Тетяни Сергіївни, боржник ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

27.07.2020 року скаржник Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця Шевченко Тетяни Сергіївни щодо невжиття усіх необхідних заходів щодо опису, арешту та передачі на примусову реалізацію в рамках виконавчого провадження №62310488 майна боржника, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить на праві власності ОСОБА_1 ; зобов`язати приватного виконавця Шевченко Тетяну Сергіївну провести усі необхідні заходи щодо опису, арешту та передачі на примусову реалізацію в рамках виконавчого провадження №62310488 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить на праві власності ОСОБА_1 - без отримання згоди органу опіки та піклування.

Представник заявника АТ «Універсал Банк» у судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутності, вимоги скарги підтримав.

Приватний виконавець виконавчого округу Одеській області Шевченко Т.С. у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про час та місце слухання справи.

Зацікавлена особа ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, надала пояснення щодо скарги.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

12 вересня 2013 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.06.2014 року, по справі №520/7231/13-ц позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості - задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму з урахуванням основного боргу, процентів, пені та штрафів, що складало 123 552,42 долари США, що становило в еквіваленті в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 987 554,49 грн. та в рівних частках витрати по сплаті судового збору у розмірі 3441,00 гривень.

На виконання вищевказаного рішення суду було видано виконавчий документ-виконавчий лист №520/7231/13-ц, виданий 11.10.2013 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму з урахуванням основного боргу, процентів, пені та штрафів, що складає 123 552,42 долари СІЛА, що становить в еквіваленті в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 987 554,49 грн.

З метою виконання рішення суду AT «Універсал Банк» вищевказаний виконавчий лист було передано на примусове виконання приватному виконавцю Шевченко Тетяні Сергіївні.

Приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження №62310488 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь AT «Універсал Банк» заборгованості за вищевказаним виконавчим документом, про що свідчить постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 10.06.2020 року №62310488

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання (ст. 2 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону «Про виконавче провадження» у разі, якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Згідно ч. З, 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

03.06.2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності - 07.06.2014 року.

Зазначеним законом введено мораторій, у відповідності до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами- резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, та 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 726/1538/16-ц, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

З урахуванням того, що предмет іпотеки був переданий банку в забезпечення виконання умов споживчого кредиту (на придбання майна), виданого у дол. США, зважаючи, що загальна площа квартири становить 62,2 кв.м., дане майно використовується як місце постійного проживання, іншого майна немає. До даних правовідносин сторін, які виникли з приводу примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, повинен бути застосований Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Норми вказаного Закону є правовою підставою, що унеможливлює вжиття приватним виконавцем конкретних виконавчих дій, заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду шляхом передачі на примусову реалізацію предмету іпотеки (квартири), яка підпадає під дію положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В зазначеній квартирі разом з боржником ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає її неповнолітній син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою № 41 від 05.10.2020 року.

Згідно з ст. 1 Конвенції ООН про права дитини (Конвенцію ратифіковано Постановою Верховною Радою України N 789-ХІІ від 27.02.91), для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору чисельності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Аналогічні зобов`язання України передбачені і у основних міжнародно - правових актах. Ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16.12.66 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19.10.73 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами- учасницями, що сім`ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості як найширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання. Особливих заходів охорони і допомоги має вживатися щодо всіх дітей і підлітків без будь-якої дискримінації за ознакою сімейного походження чи за іншою ознакою. Дітей і підлітків має бути захищено від економічної і соціальної експлуатації.

В Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, закріплено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Згідно з преамбулою Закону України «Про охорону дитинства», цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

У відповідності до пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У своїй скарзі Банк просить суд зобов`язати приватного виконавця провести усі необхідні заходи щодо опису й арешту та передачі на примусову реалізацію квартири боржника.

Однак, зазначені вимоги банку є незаконними з вищезазначених підстав.

Окрім того, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок арешту і вилучення майна (коштів) боржника. Так, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У відповідності до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

22.06.2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області було винесено постанову про арешт майна боржника № 62310488, згідно якої накладено арешт на все нерухоме майно боржника, в тому числі і предмет іпотеки. Тобто, на момент звернення Банку із скаргою до суду арешт на все нерухоме майно було накладено постановою від 22.06.2020 року.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд приходить до висновку, що скаржником не представлені достатні письмові докази, сукупність яких довела обґрунтованість скарги.

Керуючись ст. 450-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Акціонерного товариства «Універсал Банк» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Одеській області Шевченко Тетяни Сергіївни, боржник ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця Шевченко Тетяни Сергіївни та зобов`язанні вчинити дії щодо опису, арешту, примусової реалізації нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , без отримання згоди органу опіки та піклування, в межах виконавчого провадження № 62310488 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси протягом 15 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде складено у строк до 17.11.2020 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.