КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9438/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" про визнання кредитного договору недійсним,-

встановив:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір №0200-6135 від 19 липня 2019 року, укладений між ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" та ОСОБА_1.

Вимоги обґрунтовує тим, що зазначений договір не підписувала; коштів за ним не отримувала; договір не відповідає вимогам Законів України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг", "Про споживче кредитування" щодо наявності підписів сторін, відсутності інформації про строк внесення фінансового активу та умови взаєморозрахунків, не визначено види забезпечення, не визначено процентної ставки та її тип, не визначено реальної річної процентної ставки та загальна вартість кредиту, не зазначено порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту, не визначено порядок дострокового повернення кредиту; кредитором не надано інформації про різні пропозиції кредитування, відтак допущено нечесну підприємницьку практику; договір є несправедливим, оскільки обов`язки позичальника переважають над обов`язками кредитора.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на незгоду з висновками суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні вимог, вказуючи на відсутність необхідних реквізитів договору та підписів сторін.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що:

- номер мобільного телефону на який відправлявся смс-повідомленняз одноразовим ідентифікатором належить позивачу;

- відповідач дійсно відправив смс-повідомленняз одноразовим ідентифікатором на вказаний номер, а позивач отримала вказаний одноразовий ідентифікатор та саме вона використала одноразовий ідентифікатор для підписання договору.

Вказує, що наданий відповідачем "Перелік направлених смс-повідомлень щодо укладення Договору" не може вважатись належним та допустимим доказом оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити зміни в будь-які видані нею документи.

Текст повідомлення - "хххх-одноразовий пароль для підписання документів за кредитом" не може вважатись одноразовим ідентифікатором.

При прийнятті пропозиції про укладення договору не був заповнений формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Зазначає, що відповідачем не доведено факту підтвердження позивачем вчинення дії по виконанню кредитного договору, оскільки сам факт безготівкового переказу грошових коштів на рахунок не є доказом того, що позивач погодила такий переказ та прийняла його, а надане відповідачем "Платіжне доручення" відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не є первинним документом, що підтверджує переказ коштів, зокрема, на відповідний рахунок з конкретним номером, відкритий на ім`я позивача.

Вказує, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач була належним чином ідентифікована під час реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Наявний в матеріалах справи договір не містить одноразового ідентифікатору, яким був підписаний договір.

Посилається на те, що коштів за договором не отримувала, а наданий відповідачем в якості доказу про переказ коштів "витяг з реєстру банку щодо видачі кредиту 0200-6135" не відповідає вимогам до первинних документів і не може бути визнаний належним та допустимим доказом проведення операції з перерахунку коштів.

Щодо неможливості регулювання спірних правовідносин Правилами надання грошових коштів у кредит, посилається на правову позицію Великої Палати у справі №342/180/17.

Посилається на невиконання відповідачем вимог щодо надання інформації у вигляді паспорту споживчого кредиту.

Зазначає про необґрунтовану відмову суду у витребуванні оригіналу оспорюваного договору згідно із ухвалою від 16 січня 2020 року.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач посилається на те, що договір укладено відповідно до вимог Закону України "Про електронну комерцію" та Правил надання споживчих кредитів з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - веб-сайту товариства https://navse.com.ua/, на якому позивач створила особистий електронний кабінет, заповнила необхідні формуляри, акцептувала пропозицію із використанням електронного цифрового підпису, чим підтвердила ознайомлення з правилами надання грошових коштів у кредит, необхідною інформацією про кредитування та виявила бажання на укладення договору, який тепер оспорює. Зазначає, що товариство виконало свої зобов`язання та надало позивачу грошові кошти шляхом їх перерахування. Вказує, що сторонами укладено і інші кредитні договори, що свідчить про її обізнаність із умовами кредитування. Всі істотні умови викладено в самому договорі, а також в правилах кредитування.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні 24 вересня 2020 року доводи апеляційної скарги підтримав.

В подальшому 12 листопада 2020 року представник позивача в судове засідання не з`явився, від представника позивача ОСОБА_2 на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із пандемією вірусу COVID-19та карантином.

Суд уважає зазначені причини неповажними, оскільки заява не містить викладу конкретних причин, що перешкоджали б прибуттю до суду (хвороба, відсутність транспортного сполучення, конкретні обмеження у зв`язку із карантинними заходами) або участі у справі дистанційно за допомогою відеоконференції.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, причини неявки яких визнані судом неповажними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ґрунтуються на тому, що позивачем не надано доказів, що під час укладення спірного договору вона не була ознайомлена з усіма його умовами, передбаченими законом, або діяла на умовах зазначених як вкрай невигідних для себе. Доводи про те, що в договорі відсутній її підпис, суд відхилив, оскільки укладення договору відбувалось відповідно до вимог Законів України "Про електронній документи та електронний документообіг" та "Про електронну комерцію", шляхом використання електронного підпису та одноразового ідентифікатора.

Доводи про ненадання коштів суд відхилив з посиланням на витяг з реєстру банку щодо видачі кредиту згідно з договором №0200-6135 від 19 липня 2019 року та підтвердженням АТ "Юнекс Банк", що грошові кошти в сумі 10000 грн. були перераховані на картку позивача 19 липня 2019 року. Також судом установлено часткове виконання зобов`язань за договором. Застосування відповідачем нечесної підприємницької практики щодо ненадання інформації судом не установлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує на таке.

Відповідно до даних кредитного договору №0200-6135 від 19 липня 2019 року, сторонами якого є ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 10000 грн. на строк 14 днів, за користування якими позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 2% від суми кредиту за кожен день.

Договір містить застереження, що цей договір та Правила надання грошових коштів у кредит, розміщених на веб-сайті кредитодавця, разом складають єдиний договір.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Судом апеляційної інстанції за клопотанням представника позивача витребувано у відповідача примірник Кредитного договору №0200-6135 від 19 липня 2019 року, у пункті 12 якого "Реквізити Сторін" зазначено електронний підпис фізичної особи ОСОБА_1 - R60581. Тобто договір між сторонами укладено в електронному вигляду із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Договір містить визначення строку кредиту, термін платежу, суму кредиту, суму нарахованих процентів, сукупну вартість кредиту, порядок погашення кредиту.

Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності доказів виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин апеляційний суд відхиляє, оскільки позивач не надала доказів і судом не установлено факту здійснення відповідачем дій, які сприяли б укладенню договору не позивачем. Відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Окремо апеляційний суд зазначає, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнано недійсним. Тобто, у разі, якщо договір не підписано є підстави уважати, що правочин не вчинено, відповідно відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним.

Посилання скаржника на норми Закону України "Про споживче кредитування" є помилковим, оскільки на правовідносини сторін у цій справі не поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування" з підстав обмежень, що визначені у пункті 1 частини 2 статті 3 цього Законі, а саме: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Твердження скаржника в частині неотримання грошових коштів за договором відхиляються колегією суддів, оскільки така обставина сама по собі не має наслідком визнання правочину недійсним, а може мати інші правові наслідки.

Посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 є помилковим, оскільки Верховним Судом викладено висновку за наслідками розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості. У справі, що переглядається апеляційним судом, предметом спору є визнання договору недійсним, отже вказана правова позиція не підлягає застосуванню.

Доводи скаржника щодо введення позивача в оману, застосування нечесної підприємницької практики, встановлення несправедливих умов договору не відповідають фактичним обставинам справи та відхиляються апеляційним судом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Згідно статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів", в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Установивши, що грошові кошти в сумі 10000 грн. надавались позичальнику в кредит на строк 14 днів, за користування якими позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 2% від суми кредиту за кожен день, позивач не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з указаних підстав.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга па постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова