Справа № 161/4110/20 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/1167/20 Категорія: 82 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 17 травня 2018 року вона підписала заяву про приєднання до публічного договору №АРVO22769 про надання фінансового лізингу, який розміщено на офіційному веб-сайті компанії відповідача www.planetavto.com.ua.

На виконання укладеного договору 25 травня 2018 року відповідач передав їй у лізинг строком на 60 місяців автомобіль Mercedes-Benz, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вартість предмета лізингу 111000 грн..

Приблизно один рік вона користувалася автомобілем та сплачувала кошти на виконання умов договору лізингу. Однак, 12 червня 2019 року предмет лізингу вибув із її володіння у зв`язку із його примусовим вилученням відповідачем.

При цьому, відповідач не намагався зв`язатися із нею, як стороною договору лізингу, не надіслав жодного попередження про вилучення автомобіля, не склав належним чином акт приймання-передачі предмета лізингу у її присутності. У подальшому вона ініціювала питання перед відповідачем про розірвання договору лізингу, однак її спроби захистити свої права, як сторони договору і як споживача у позасудовому порядку залишилися не задоволеними.

На виконання договору лізингу вона сплатила відповідачу кошти у розмірі 70254 грн.

Оскільки договір фінансового лізингу від 17 травня 2018 року укладений у простій письмовій формі шляхом приєднання до публічного договору і нотаріально не посвідчений, то відповідно до частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

На підставі частин першої, п`ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню на її користь грошова сума, сплачена нею за нікчемним договором.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на її користь 70254 грн. сплачених за нікчемним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 70254 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 травня 2018 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до публічного договору №АРVO22769 про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії відповідача www.planetavto.com.ua (а.с.5).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, наи?менування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення Договору наведені в п.14.1.1 Заяви про приєднання до Договору, Додатку 1 «Специфікація», а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно умов цього Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором та/або законодавством) (а.с.6-8).

Згідно з додатком до договору фінансового лізингу №АРVO22769 від 17 травня 2018 року, що є специфікацією та актом приймання-передачі, лізингодавець ТОВ «Автокредит Плюс» передало лізингоодержувачу ОСОБА_1 предмет лізингу, а саме: автомобіль Mercedes-Benz, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком на 60 місяців. Вартість предмета лізингу 111000 грн (а.с.13).

Розмір щомісячних платежів за спірним договором лізингу передбачений сторонами у додатку №2 до договору фінансового лізингу №АРVO22769 від 17 травня 2018 року, який становить графік щомісячних лізингових платежів (а.с.14).

Як вбачається зі змісту акта приймання-передачі предмета лізингу на підставі події дефолту від 12 червня 2019 року автомобіль Mercedes-Benz, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був вилучений співробітниками ТОВ «Автокредит Плюс» з володіння позивача (а.с.15).

Судом встановлено, що з метою укладення договору лізингу та на його виконання ОСОБА_1 сплатила відповідачу кошти, загальній розмір яких становить 70254 грн., з яких:

- 200 гривень оплата за участь в аукціоні по автомобілю (квитанція №0.0..1 від 12 травня 2018 року) (а.с.17);

- 2000 гривень оплата комісії за резервування авто (квитанція №0.0..1 від 17 травня 2018 року) (а.с.17);

- 11 100 гривень авансовий лізинговий платіж (платіжне доручення № 395384724 від 17 травня 2018 року) (а.с.16);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №5603622 від 23 червня 2018 року) (а.с.18);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №5784941 від 25 липня 2018 року) (а.с.18);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №5976297 від 27 серпня 2018 року) (а.с.19);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №6163367 від 26 вересня 2018 року) (а.с.19);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №6321592 від 22 жовтня 2018 року) (а.с.20);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №6553618 від 23 листопада 2018 року) (а.с.20);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №6782845 від 26 грудня 2018 року) (а.с.21);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №6986910 від 25 січня 2019 року) (а.с.21);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №7267413 від 28 лютого 2019 року) (а.с.22);

- 3650 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №7509712 від 01 квітня 2019 року) (а.с.22);

- 3700 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №7993151 від 31 травня 2019 року) (а.с.23);

- 5150 гривень лізинговий платіж на виконання договору (квитанція № 8117356 від 14 червня 2019 року) (а.с.23);

- 2604 гривні лізинговий платіж на виконання договору (квитанція №8250015 від 03 липня 2019 року) (а.с.24);

- 9000 гривень оплата компенсації вартості послуг з повернення предмету лізингу (квитанція №ПН220173 від 14 червня 2019 року) (а.с.25).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що оскільки договір фінансового лізингу не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, а отже є нікчемним, відтак підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача коштів сплачених нею за договором фінансового лізингу.

Апеляційний суд погоджається з висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, спірний договір фінансового лізингу є непрямим, оскільки сторонами обумовлено, що лізингодавець зобов`язується придбати предмет лізингу в майбутньому (отримати право власності) та передати в подальшому у користування лізингоодержувачу.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, такий договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо нікчемності укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам. При цьому рішення в даній частині відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 267 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Колегія суддів звертає увагу, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу № APVO22769 від 17 травная 2018 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин позивачка користувалась предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності ТОВ«Автокредит Плюс».

За нікчемним правочином ОСОБА_1 сплачено ТОВ «Автокредит Плюс» грошові кошти у розмірі 70254 грн., вказана обставина сторонами не спростовується.

При цьому, із наданої відповідачем довідки щодо розрахунку собівартості послуги за користування автомобілем за період з 01.06.2018 по 24.102019 вбачається, що позивачем було внесено платежів за користування предметом лізингу на загальну суму 27794,87 грн. (а.с.46). Вказані у довідці щомісячні платежі за користування предметом лізингу повністю відповідають сумам щомісячних відсотків за користування предметом лізингу, які були визначені в графі 3 додатку № 2 до договору фінансового лізингу (а.с.14).

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Крім того, за змістом Глав 82 і 83ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз`яснень (Постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №288/383/15-ц, провадження №61-6009св18).

Апеляційний суд констатує, що довідка щодо собівартості послуг з користування автомобілем за період з 01.06.2018 по 24.10.2019 (а.с.46) не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений апелянтом розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, нікчемність якого сторонами не заперечується.

Інші докази в обґрунтування розміру плати за користування предметом лізингу апелянтом не надано.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, а саме, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді