Справа № 182/5958/17
Провадження № 4-с/0182/12/2020
У Х В А Л А

Іменем України

27.11.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Багрової А.Г., за участю секретаря судового засідання Снєгульської В.М., заявника ОСОБА_1 , представника заявника - адвоката Чуприни Є.А., стягувача ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Прудського Дмитра Леонідовича ВП №59789657 від 27.04.2020 року про встановлення для неї тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування скарги заявниця ОСОБА_1 зазначає, що згідно з рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 15.01.2019 року у справі №182/5958/17 було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до неї та ухвалено рішення про стягнення з неї аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частина усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 24.10.2017 року до досягнення дитиною повноліття . На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист від 15.01.2019 року. 13.08.2019 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП № 59789657. 27.04.2020 року державним виконавцем Прудським Д.Л. було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Підставою для винесення оскаржуваної постанови стала нарахована державним виконавцем заборгованість по виконавчу листу, яка перевищує суму відповідних платежів по аліментам за шість місяців. Однак, такі дії державного виконавця є безпідставними, оскільки з дня відкриття виконавчого провадження, вона щомісячно сплачувала аліменти і за поточними платежами в неї заборгованість була відсутня на день винесення постанови, що державному виконавцю було відомо. Сума заборгованості розрахована державним виконавцем є необґрунтованою, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять жодного запиту до органів податкової системи для встановлення розміру її доходів чи до органів місцевого самоврядування щодо розміру середнього заробітку в м. Нікополі. Зазначає, що жодним чином не ухала лась від сплати аліментів на утримання сина, оскільки вона сплачувала аліменти на рахунок колишнього чоловіка і він їх отримував. Також, вона повідомляла державного виконавця, що перебувала за межами України з 21.09.2019 року. Вона не від кого не переховувалась, продовжувала сплачувати аліменти шляхом перерахування коштів на особисту карту сина через систему міжнародних грошових переказів Western Union. Однак, у зв`язку з пандемією корона вірусу вона втратила роботу в Польщі і була вимушена повернутись до України. Вона мала намір повернутись на роботу за кордон, щоб мати можливість сплачувати аліменти на утримання дитини. 03.09.2020 року вона вирушила до Польщі, але на кордоні їй було відмовлено у перетині кордону, оскільки на неї оскаржуваною постановою було накладено обмеження виїзду за межі України. У м. Нікополі вона не змогла знайти роботу, яка дала б можливість сплачувати аліменти у встановленому розмірі та забезпечувати себе всім необхідним. Саме тому , робота за кордоном була її єдиним джерелом доходу, однак винесенням оскаржуваної постанови ОСОБА_4 позбавив її заробітку та можливості забезпечувати дитину. Про наявність такого обмеження вона не знала, постанова на її адресу не надходила, а в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази її надсилання на її адресу, як і інших документів виконавчого провадження. Встановлене постановою державного виконавця обмеження у праві виїзду за межі України порушує її право на працю, унеможливлює покращення її платоспроможності та сплату аліментів. Оскільки постанова від 27.04.2020 року про встановлення для неї тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України державним виконавцем на її адресу не надсилалась і її зміст став відомий лише 30.09.2020 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, вона 09.10.2020 року звернулась до суду зі скаргою на цю постанову, однак її скарга ухвалою суду від 16.10.2020 року була повернута без розгляду через пропущення строку для її оскарження. Вважає, що строки оскарження постанови вона пропустила з поважних причин, а тому просить суд постановити ухвалу, якою поновити строк звернення із цією скаргою до суду, визнавши причини пропуску такого строку поважними (а.с.1-3).

В судовому засіданні заявниця та її представник скаргу просять задовольнити.

Стягувач в судовому засіданні проти скарги заперечував та просив заявниці відмовити, оскільки державний виконавець діяв правомірно, наявна заборгованість по аліментам, яку ОСОБА_1 не сплачує.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового засідання , подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.30).

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази та копію матеріалів виконавчого провадження №59789657, суд приходить до наступного.

Ухвалою суду від 20.10.2020 року за скаргою відкрито провадження, поновлено заявниці ОСОБА_1 строк для звернення до суду зі скаргою, витребувано копію виконавчого провадження ВП 59789657 (а.с. 14)

У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які суди, в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", застосовують при розгляді справ, як джерело права.

Так, у справі "Горнсбі протиГреції" Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно положень п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну" від 21 січня 1994 року (зі змінами) право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках коли, зокрема: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тож законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню, чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: "Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною". При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 31 травня 2007 р. у справі "Анохін проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою виконання вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу N 1 до Конвенції органи державної влади зобов`язані надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу виконання судових рішень. Однак, Європейський суд з прав людини вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються статтею 2 Протоколу N 4 до Конвенції, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

У рішенні від 26.11.2009 року у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі "Хлюстов проти Росії" Європейський суд з прав людини визнав порушення ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" (зі змінами від 3 липня 2018 року, що набрали чинності 28 серпня 2018 року) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення державним виконавцем дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини державний виконавець повинен установити, виходячи з відомостей, наявних матеріалах виконавчого провадження та пояснень боржника.

Відповідно, наявність умислу та інші факти, як обставини, які є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, підлягають доведенню.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Відповідно до ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавчий лист Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі N 2/0182/458/2019 182/5958/17 від 12.08.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частина усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 24.10.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 18.07.2019 року.

Виконавче провадження відкрито 13.08.2019 року.

В матеріалах виконавчого провадження наявні копії письмових викликів ОСОБА_1 , копія супровідного листа про направлення постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику, однак відомості про вручення їх боржнику в матеріалах виконавчого провадження відсутні

Державним виконавцем, після відкриття провадження вчинено розрахунок заборгованості по аліментам починаючи з жовтня 2017 року по липень 2019 року та розмір заборгованості по аліментам на час відкриття виконавчого провадження вже склав 49136,01 грн. через тривалість розгляду справи в суді про стягнення аліментів (а.с.42)

Як вбачається з пояснень учасників справи та матеріалів виконавчого провадження боржник ОСОБА_1 після набрання рішенням суду законної сили у вересні 2019 року виїхала на заробітки до Польщі, сплачувала аліменти на дитину в розмірі по 2000 грн. за жовтень, листопад, грудень 2019 року, 4 березня 2020 року в розмірі 1500 грн. та 1940 грн., 24.03.2020 року в розмірі 1500 грн., а також у травні 2020 року 3000 грн., червні 2020 року 3350 грн., липні 2020 року 3000 грн., серпні 2020 року 4200 грн., вересні 2020 року 3300 грн. (а.с.85)

При цьому в матеріалах виконавчого провадження наявна інформація станом на 02.09.2020 року, що у 3 кварталі 2019 року (на час відкриття виконавчого провадження) ОСОБА_1 отримувала офіційні доходи лише з 15.07.2019 року по 30.08.2019 року в розмірі 6531 грн.(а.с. 73), офіційних доходів у 2020 році в інформації не зазначено.

Постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України була прийнята 27.04.2020 року.

З пояснень заявника, оскільки в м. Нікополі вона не змогла офіційно влаштуватись на роботу, то вона виїхала у вересні 2019 року на заробітки до Польщі з метою виплати заборгованості по аліментам та забезпечення дитини і себе матеріально. У зв`язку з карантинними заходами через розповсюдження COVID-19 , вона вимушено повернулась до України та працевлаштуватись знову не змогла.

Не секрет, що в Україні не має добре оплачуваної роботи, та й взагалі її зараз немає в тому числі і у зв`язку з карантинними заходами через розповсюдження COVID-19 .

В судовому засіданні встановлено, що у вересні 2020 року ОСОБА_1 знову вирішила виїхати на заробітки до Польщі, однак цьому завадила постанова державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 27.04.2020 року.

Оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скаргу на постанову державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 27.04.2020 року слід задовольнити виходячи з того, що хоча встановлене ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України і ґрунтується на законі та переслідує легітимну мету поновити права стягувача на отримання аліментів, але таке обмеження у праві виїзду за межі України не знаходиться в справедливому балансі між правами людини (в даному випадку ОСОБА_1 ) та публічним інтересом та не є пропорційним меті його застосування з урахуванням індивідуальної ситуації, яка склалась у ОСОБА_1 :

по-перше, заборгованість по аліментам розрахована державним виконавцем починаючи з жовтня 2017 року по липень 2019 року та на час відкриття виконавчого провадження вже склала 49136,01 грн. через тривалість розгляду справи в суді про стягнення аліментів;

по-друге, ОСОБА_1 не має роботи та будь-яких інших доходів, крім тих, які отримала на заробітках в Польщі до початку карантину та з жовтня 2019 року по квітень 2020 року частково сплачувала аліменти на користь стягувача;

по-третє, під час розгляду справи судом не встановлено, що на час винесення постанови 27.04.2020 року про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України боржником вчинялись будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність), спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, оскільки виконати цей обов`язок у неї у повному обсязі через відсутність роботи, майна не було реальної можливості і цьому в тому числі заважали не залежні від неї об`єктивні обставини у зв`язку з карантинними заходами через розповсюдження COVID-19;

по четверте , порушується право боржниці на працю, належне своє та дитини матеріальне забезпечення в умовах постійного безробіття в Україні , в тому числі через карантинні обмеження,

а відтак потреба у такому обмеженні відсутня.

Слід також зазначити, що згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що обставин ухилення від виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 рішенням суду державним виконавцем не з`ясовувалось на час винесення постанови та не наведено в судовому засіданні.

Державним виконавцем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду та погашення заборгованості, а також не доведено, що боржник вчиняв будь-які дії, спрямовані на ухилення від сплати боргу за виконавчим документом.

Сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення певних дій по його виконанню державним виконавцем та наявності заборгованості, при відсутності належних допустимих, достовірних та достатніх доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчать про необхідність тимчасового обмеження конституційних прав боржника.

Крім цього, судом на даний час не встановлено будь-яких вагомих обставин про те, як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника сприятиме виконанню судового рішення та необхідність обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, Законами України "Про виконавче провадження" та "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України", ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною постанову державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Прудського Дмитра Леонідовича від 27.04.2020 року по виконавчому провадженню ВП №59789657 про встановлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Зобов`язати державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) поновити порушене право ОСОБА_1 на виїзд за межі України та скасувати постанову від 27.04.2020 року по виконавчому провадженню ВП №59789657.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвалу складено та проголошено 27.11.2020 року.

Суддя: А. Г. Багрова