ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/928/20 Доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря: Боднар Р.В.

та сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Миськи Т.Г., представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Ярмуся В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 607/10041/16 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Ярмуся Віктора Дмитровича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складений 14 серпня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, який був змінений під час розгляду справи, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега про виселення ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 відповідно до договору іпотеки, укладеного 17 грудня 2007 року між ним та ВАТ Кредобанк, правонаступником якого є ТзОВ Факторингова компанія Омега, в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку нерухоме майно будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Між ТзОВ ФК Омега та позивачем, 26 травня 2016 року укладено два договори купівлі продажу 1/2 частини будинковолодіння, посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, відповідно до яких позивач 26 травня 2016 року став власником усього зазначеного домоволодіння. Проте, станом на момент подачі позову, позивач, як повноправний власник нерухомого майна не має доступу до приміщення будинковолодіння у зв`язку із проживанням у ньому відповідачів та відмовою останніх у добровільному порядку звільнити його. Зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України Про іпотеку, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Позивачем на адресу відповідача 30 червня 2016 року надіслано вимогу про звільнення приміщення зазначеного домоволодіння у місячний строк, однак останній її не виконав. У зв`язку із наведеним просить виселити ОСОБА_2 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 . Також, зазначено, що згідно із інформацією виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29 грудня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи, зокрема ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 вимогу про звільнення із зазначеного приміщення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , з наданням іншого постійного жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) гривню 20 копійок, тобто по 275 (двісті сімдесят п`ять) гривень 60 копійок, з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Ярмусь Віктор Дмитрович просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що воно підлягає скасуванню, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Ярмусь В.Д. зазначив, що під час оформлення договору купівлі-продажу будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 , а також після посвідчення договору, продавцем іпотекодержателем ТзОВ ФК Омега не було надано Іпотекодавцю ОСОБА_2 іншого жилого приміщення. Будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 придбав не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору, на підставі іпотечного застереження, яке було зазначене в договорі іпотеки від 17 січня 2007 року, за реєстровим № 558. Іпотекодержатель ТзОВ ФК Омега при прийнятті рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. 29 червня 2016 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 (тільки через 1 місяць після придбання) надіслав вимогу про звільнення належного йому будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 протягом одного місяця з моменту її отримання, відповідно до ст. 40 Закону України Про іпотеку. Аналогічна вимога про виселення направлена ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 01 лютого 2018 року. Будь-якого нерухомого майна для проживання ні Відповідачу-1 та Відповідачу-2 іпотекодержателем ТзОВ ФК Омега - не було запропоновано під час звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, іпотекодержатель ТзОВ ФК Омега до реалізації предмета іпотеки повинен був запропонувати інше придатне для проживання житло ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до моменту звернення стягнення на майно іпотекодавця ОСОБА_2 . Оскаржуваним рішенням поза волею Відповідача-1 та Відповідача-2 переселено до іншої адміністративно-територіальної одиниці України в іншу область, чим порушено ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, так як останні постійно проживають в Тернопільській області, а не у Львівській області. Також вказує на те, що у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника, суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Миськи Тараса Григоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на те, що викладені в ній обставини суперечать фактичним обставинам справи, а апеляційна скарга не спростовує оскаржуване рішення. Вказує, що оскаржуване рішення, якраз не покладає надмірний тягар на відповідача, а навпаки є виправданим, оскільки останній досі не виконав рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 березня 2014 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, з моменту (26 травня 2016 року) придбання позивачем права власності на оспорюване будинковолодіння відповідач не звільнив його і користується ним більше 4 років, хоча як встановлено судом має місце для проживання у квартирі, що знаходиться в м. Тернополі та належить його дружині. Також зазначає, що ні ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України Про іпотеку, ні постанови ВС не містять обов`язкових умов щодо місцезнаходження будинку, який надається при зверненні стягнення на предмет іпотеки, а тому, доводи відповідачів є хибними.

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Ярмусь В.Д. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Миська Т.Г. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ТзОВ Факторингова компанія Омега у судове засідання не з`явилась, проте направила на адресу Тернопільського апеляційного суду клопотання про розгляд справи без їх участі. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять відмовити, у зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 3/К від 15 січня 2007 року, укладеного між ВАТ Кредобанк та ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс (Позичальник), ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс надано кредит у розмірі 1 000 000 Євро, з метою придбання та сервісного обслуговування транспортних засобів згідно укладених договорів, який він зобов`язувався повернути в строк до 13 січня 2012 року з відсотковою ставкою 12,00 % річних за користування кредитними коштами (том 1, а.с. 129-131).

В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором, ВАТ Кредобанк та ОСОБА_2 17 січня 2007 року уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з яким, укладеним договором забезпечувалось виконання зобов`язань ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс за кредитним договором № 3/К від 15 січня 2007 року, предметом іпотеки виступало нерухоме майно: будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Іпотекодавцю на праві власності заставною вартістю у розмірі 2 218 900 грн (том 1, а.с. 132-133).

В подальшому до зазначеного договору іпотеки сторонами у ньому внесено зміни, зокрема, 22 січня 2010 року, 05 березня 2010 року, 31 березня 2011 року. Так внесеними змінами від 31 березня 2011 року сторони передбачили, що зазначеним договором іпотеки забезпечувались виконання зобов`язань ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс за кредитним договором №3/К від 15 січня 2007 року на суму кредиту 1 428 100,58 євро, строк повернення кредиту 14 січня 2017 року, розмір відсоткової ставки 9,8 відсотків річних (том 1, а.с. 135-137).

Відповідно до договору про відступлення права вимоги № 1 від 28 грудня 2011 року право вимоги за первісним кредитним договором № 3/К від 15 січня 2007 року відступлено ПАТ Кредобанк - ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 березня 2014 року у цивільній справі за позовом ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції до ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, змінено рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 лютого 2013 року шляхом стягнення із ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс на користь ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції заборгованість за кредитним договором № 3/К від 15 січня 2007 року у сумі 1 667 745, 23 євро, що еквівалентно 16 976 122,12 грн. На погашення заборгованості за кредитним договором № 3/К від 15 січня 2007 року у сумі 1 667 745,23 євро, що еквівалентно 16 976 122,12 грн. стягнуто з ОСОБА_2 солідарно з ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс на користь ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції заборгованість у сумі 494 007,50 євро, що еквівалентно 5 206 592,04 грн (том 1, а.с. 140-142).

02 квітня 2014 року між ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції та ТзОВ Факторингова компанія Омега укладено договір факторингу № 97/0, відповідно до якого первісний стягувач відступив права вимоги до ТзОВ Нечипорук Транспорт Сервіс за кредитним договором та усіма зобов`язаннями, що забезпечують належне виконання умов кредитного договору. Крім цього, 29 квітня 2014 року між ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції та ТзОВ Факторингова компанія Омега укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції відступила ТзОВ Факторингова компанія Омега права вимоги за договором іпотеки, укладеним між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_2 від 17 січня 2007 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року замінено стягувача ТзОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції за виконавчим документом №1915/19152/2012 у виконавчому провадженні №46326926 на ТзОВ Факторингова компанія Омега.

26 травня 2016 року між ТзОВ Факторингова компанія Омега (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частини будинковолодіння згідно із ст. 38 Закону України Про іпотеку та п.5.3 іпотечного договору, відповідно до якого, Продавець передає у власність покупця 1/2 частину будинковлодіння АДРЕСА_1 , житловою площею 147,5 кв.м., загальною площею 373,2 кв.м., а покупець приймає це будинковолодіння у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Продаж вчинено за ціною 1 517 611 грн (том 1, а.с. 4-5).

Крім цього, 26 травня 2016 року між ТзОВ Факторингова компанія Омега (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) від імені якого діяла на підставі довіреності ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частини будинковолодіння згідно із ст. 38 Закону України Про іпотеку та п. 5.3 іпотечного договору, відповідно до якого, Продавець передає у власність покупця 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , житловою площею 147,5 кв.м., загальною площею 373,2 кв.м., а покупець приймає це будинковолодіння у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Продаж вчинено за ціною 1 517 611 грн (том 1, а.с. 6-7).

Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №66995936 від 31 серпня 2016 року, право власності на будинковолодіння загальною площею 373,2 кв.м., житловою 147,5 кв.м. у АДРЕСА_1 (номер запису про право власності №14716459 та №14716111), яке виникло на підставі двох укладених договорів купівлі продажу 1/2 частин будинковолодіння, зареєстроване за ОСОБА_1 (том 1, а.с. 8-10).

Як убачається з інформації відділу картотеки, переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01 серпня 2012 року по 31 березня 2016 року та за період виконання повноважень з 04 квітня 2016 року по 29 грудня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано дві особи, зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23 червня 2012 року (том 1, а.с. 160).

29 червня 2016 року та 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 на адресу відповідачів надсилав вимоги про звільнення належного йому будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , протягом одного місця з моменту її отримання, які останні отримали відповідно 02 липня 2016 року та 06 лютого 2018 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок, з якого просить позивач виселити відповідачів, не придбавався відповідачами за рахунок наданих кредитних коштів, а тому слід виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , з наданням іншого постійного жилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега. При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідачів, що наведене приміщення, яке надається судом відповідачам знаходиться у іншій області, а тому не може бути надане судом, оскільки ст.109 ЖК Української РСР та ст.40 Закону України Про іпотеку не містять обов`язкових умов щодо його місцезнаходження, у тому числі із приміщенням із якого виселяються громадяни.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції повністю погодитися не може, виходячи з такого.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України Про Іпотеку звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Таким чином, нормами статті 109 ЖК Української РСР, які застосовуються у взаємозв`язку зі статтею 40 Закону України Про іпотеку, передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Указана позиція відповідає правовому висновку, висловленому в постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України Про іпотеку та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР, та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Згідно з вимогами ст.50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що кредит надавався не на придбання будинку, який є предметом іпотеки.

Отже, відповідачі не можуть бути виселені зі спірної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення.

У матеріалах справи відсутні докази щодо надання відповідачам, яких позивач просить виселити, іншого постійного приміщення, придатного для проживання.

ОСОБА_1 просить відповідачам надати житло, а саме будинок АДРЕСА_3 , який належить ТзОВ Факторингова компанія Омега.

Позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що вказане житло придатне для проживання.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому не заслуговують на увагу доводи позивача, що закон не вимагає представлення доказів придатності житла для проживання.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега про виселення відмовити.

Згідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови, суд апеляційної інстанції повинен зазначити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 п. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Як вбачається із квитанції № 99837 від 14,09,2020 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Ярмусь В.Д. оплатив за розгляд справи в апеляційній інстанції судовий збір в сумі 408,90 грн., а тому слід стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 408,90 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Ярмуся Віктора Дмитровича задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Омега про виселення відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (прож. АДРЕСА_4 ) в користь ОСОБА_2 (прож. АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 (прож. АДРЕСА_5 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 408,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 листопада 2020 року.

Головуючий: Храпак Н.М.

Судді: Дикун С.І.

Щавурська Н.Б.