Номер провадження: 22-ц/813/3522/20
Номер справи місцевого суду: 511/1352/18
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виноградарська сільська рада Роздільнянського району Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року у складі судді Іванової О.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Виноградарська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловою площею будинку АДРЕСА_1 , в якому 47/100 частки у праві спільної часткової власності належить йому на підставі договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 11.03.2014 йому належить 47/100 частки у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Власником іншої частки житлового будинку, а саме 53/100 є його мати ОСОБА_3 . В вищезазначеному будинку, окрім нього та його матері, зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , яка з серпня 2015 року та по теперішній час за місцем своєї реєстрації не проживає. Оскільки відповідач ніяких витрат по утриманню будинку та по сплаті комунальних послуг не здійснює, перешкод у користуванні житлом їй ніхто не чинив, в 2016 році позивач одружився вдруге та на даний час виховує з дружиною сина, народженого в 2017 році, на теперішній час місцезнаходження відповідача не відомо, вирішити питання щодо зняття її з реєстрації в добровільному порядку не можливо, а у позивача виникли труднощі в здійснені свого права користування та розпорядження майном. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при подані позовної заяви до суду 20.06.2018 позивач власноруч засвідчив копії всіх наданих до суду документів та засвідчив підписом, що суд до уваги не взяв. На виклик суду з`являвся, проте засідання було відкладене, у зв`язку з відпусткою судді. На наступне засідання позивач не з`явився, у зв`язку із зайнятістю на роботі, але попередив заздалегідь та погодився на пропозицію написати заяву про розгляд справи за його відсутністю. Суд у рішенні вказав, що не приймає до уваги довідку Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області №570 від 20.11.2018 про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає на території сільської ради, однак така довідка в матеріалах справи відсутня та посилання суду на неї незаконне. Позивач надав суду оригінал довідки Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 29.11.2017, де зазначено, що ОСОБА_2 не проживає на території сільської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , з серпня 2015 року, однак суд вказав, що вона є неналежним доказом. До позову було додано копію рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.03.2016 про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, де зазначено, що сторони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. ОСОБА_2 відмовляється добровільно знятися з реєстрації, у зв`язку з виниклими після розлучення неприязними стосунками, місце перебування відповідача позивачу невідоме. ОСОБА_2 на спірній житловій площі не проживає без поважних на те причин більше трьох років. Позивач 12.07.2016 одружився з ОСОБА_4 , у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син, усі разом проживають за вищевказаною адресою.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 08.11.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

09.02.2005 відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 13.03.2012 ОСОБА_3 (матір позивача ОСОБА_1 ) є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

11.03.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 47/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.03.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. В рішенні суду встановлено, що сторони з серпня 2015 року проживають окремо.

12.07.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Відповідно до довідки голови Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 20.06.2018 відповідачка ОСОБА_2 за місцем реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Вказані обставини також підтверджені актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеними 06.08.2019 та 16.09.2019 секретарем, депутатом та спеціалістом Виноградарської сільради за адресою: вул. Садова, 123, с. Вакулівка Роздільнянського району Одеської області в яких зазначено, що з вказаною адресою проживають: ОСОБА_3 (мати позивача), ОСОБА_4 (жінка позивача за другим шлюбом), ОСОБА_5 (син від першого шлюбу) та ОСОБА_6 (син від другого шлюбу).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної статті дає підстави дійти висновку про те, що член сім`ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 712/9569/17).

За змістом частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України).

Аналогічно норми Житлового кодексу (стаття 71 ЖК Української РСР) встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Аналіз статей 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше визначеного законом строку та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення ст. ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 47/100 частки житлового будинку, відповідач зареєстрований, але не проживає фактично з серпня 2015 року в цьому будинку, сторони розірвали шлюб 03.03.2016, не ведуть спільного господарства, відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг. Не заперечується й сторонами, що вони не є членами однієї сім`ї. Отже, відповідач з моменту розірвання шлюбу (03.03.2016) втратила статус члена сім`ї позивача.

В оцінці наявності поважних причин відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні суд виходить з того, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначено в рішенні Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.03.2016 про розірвання шлюбу між сторонами у даній справі, з серпня 2015 року сторони проживають окремо.

Довідкою складеною головою сільради від 20.06.2018 та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (06.08.2019) підтверджено, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач в суді апеляційної інстанції зазначила, що за адресою реєстрації не проживає біля 4 років, має інше місце проживання. Заперечувала проти позову з тих підстав, що колишній чоловік після їх розлучення чинить перешкоди у доступі до житла у якому відповідач прописана та будівництво якого здійснювалося колишнім подружжям спільно.

Вказані вище обставини свідчать про те, що спірний будинок не є постійним місцем проживання відповідача в розумінні житла та не використовується нею як житло.

Враховуючи, що жодних доказів про періоди свого проживання у будинку з дня розлучення (03.03.2016) відповідач не надала, цей строк слід обчислювати з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, оскільки це не суперечить поясненням сторін.

Крім того, відповідач не надала жодних доказів про поважні причини відсутності у будинку, як і доказів про відсутність у неї іншого житла.

Під час розгляду справи апеляційним судом враховано, що відповідачка не надала доказів на підтвердження того, що з 2016 року не проживає у спірному будинку через неправомірні дії позивача чи інших осіб. Вона не надала доказів звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірним житлом, якщо такі їй чинилися.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд вважає, що бажання власника використовувати свій будинок для власного проживання має істотне значення.

При тому це не перешкоджає відповідачу звернутися до позивача з позовом про компенсацію коштів, вкладених нею в будівництво будинку.

Таким чином, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що позивач є власником спірного житлового будинку, а відповідач понад один рік у ньому не проживає, і належних, допустимих і достатніх доказів про те, що позивач чинить відповідачці перешкоди у користуванні цим житлом і через це вона не має можливості проживати у спірному житлі, нею не надано, при цьому сторони спільним побутом не пов`язані і позивач, як власник будинку, має право на реалізацію та захист своїх майнових прав щодо належного йому нерухомого майна, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: