Ухвала

Іменем України

23 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 757/3024/18-ц

провадження № 61-16882ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасник справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

треті особи: Генеральна прокуратура України, Головне управління Національної поліції України,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року у складі судді Григоренко А. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 129 мінімальних заробітних плат. У січні 2019 року позовні вимоги уточнено, позивач просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 538 317, 00 грн, що еквівалентно 129 мінімальним заробітним платам на день розгляду справи.

Позов обґрунтовано тим, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2013 року у справі № 757/8169/13-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року, ОСОБА_1 виправдано за частиною другою статті 187, частиною третьою статті 189 та частиною третьою статті 357 Кримінального кодексу України за відсутністю складу злочину.

Оскільки позивач перебував під слідством 85 місяців та 21 день, такі дії та рішення органу досудового слідства, прокуратури та суду завдали ОСОБА_1 моральну шкоду.

У зв`язку із зазначеним просив відповідно до статті 62 Конституції України, статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» здійснити відшкодування моральної шкоди.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зробив висновок, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірність дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди. Відповідач відповідно до передбаченого у статті 12 ЦПК України принципу змагальності сторін має право заперечувати проти позовних вимог, надаючи відповідні докази на підтвердження своєї правової позиції.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, яка сама по собі не є державним органом, незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю якого завдано моральної шкоди позивачу, а відтак, позбавлена процесуальної можливості подавати свої аргументи та міркування з приводу того, чи мали місце неправомірні дії державного органу та чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями державного органу та фактом завдання моральної шкоди.

За наведених обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що позов подано до неналежного відповідача.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 13 листопада 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, ухвалити нове рішення про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди 645 000, 00 грн, що еквівалентно 129 мінімальним заробітним платам на день розгляду справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, відповідно, у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави. Втім, суди внаслідок неправильного застосування норм права зробили помилковий висновок, що позов подано не до тієї особи. На переконання заявника, у задоволенні позову відмовлено з формальних підстав.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17 (провадження № 61-19283св19), цим судом не наведено мотиви необхідності відступлення від зазначених висновків Верховного Суду.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такий висновок суд зробив на підставі такого.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав пред`явлення позовних вимоги не до тієї особи, що заявником заперечується у касаційній скарзі з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17 (провадження № 61-19283св19).

ОСОБА_1 у січні 2018 року звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 129 мінімальних заробітних плат, третіми особами позивачем визначено Генеральну прокуратуру України, Головне управління Національної поліції України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (ім`я) сторін (відповідача), а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України у редакції.

За правилом частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

За наведених обставини, суд першої інстанції правильно відмовив у клопотанні Державної казначейської служби України про залучення до участі у справі відповідачів: Генеральну прокуратуру України та Головне управління Національної поліції України, оскільки відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно з частиною другою статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Системний аналіз наведених положень процесуального закону свідчить, що питання про залучення або заміну відповідача вирішується за клопотанням позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

ОСОБА_1 , звернувшись до суду першої інстанції з позовом, не скористався своїм процесуальним правом на заявлення клопотання про залучення співвідповідача або заміну відповідача, яке зазначений суд вправі був вирішити.

Згідно з частиною першою статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти Державу в суді зазвичай орган, діями якого завдано шкоду.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження

№ 14-514цс19).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів (про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами досудового слідства, прокуратури, судом) Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Отже, беручи до уваги, що ОСОБА_1 пред`явлено позовні вимоги до єдиного відповідача - Державної казначейської служби України, державні органи, діями яких, на переконання заявника, завдано шкоду, залучено до участі у справі позивачем в статусі третіх осіб, Верховний Суд, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, визнає підставним висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що позов подано не до тієї особи.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 607/13541/17 (провадження

№ 61-19283св19), є необґрунтованими, оскільки предметом касаційного оскарження у зазначеній справі був визначений судами першої та апеляційної інстанцій розмір компенсації моральної шкоди. Питання суб`єктного складу учасників справи, його належності судом касаційної інстанції не вирішувалося.

Отже, Верховний Суд констатує, що правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 вересня 2020 року не підлягають застосуванню, оскільки мають різний предмет касаційного оскарження.

Під час вирішення процесуального питання відкриття касаційного провадження Верховний Суд у складі цієї колегії суддів констатує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який мав на меті й покликаний забезпечити розвиток права та формування єдиної правозастосовчої практики з вирішення справи, яка містить виключну правову проблему щодо визначення належного відповідача у цій категорії спорів.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Генеральна прокуратура України, Головне управління Національної поліції України, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко