Справа № 750/9716/20
Провадження № 2/750/2168/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Требух Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Будаш М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження справу №750/9716/20

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради, Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)

про зняття арешту з майна, -

Встановив

28.10.2020 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до відповідачів Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради, Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), у якому позивач просив зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , який було накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АН №419753 від 09.09.2003 року державного виконавця Новозаводського районного управління юстиції Мишко О.В., реєстраційний номер обтяження 3751025 від 19.09.2006 року.

Позивач подав заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не є належним відповідачем по справі. Зазначив, що заборгованість за надані послуги мала ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкала за адресою АДРЕСА_2 і була знята з реєстрації 24.12.2014 року в зв`язку зі смертю. ОСОБА_1 (позивач) народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 і боргу за надані послуги перед КП «Новозаводське» не мала. Отже, наявний факт існування двох людей з однаковим прізвищем, ім.»ям та по батькові, в зв`язку з чим і виникла помилка при накладанні арешту. Разом з тим, КП «Новозаводське» ЧМР не є органом, що здійснює примусове виконання рішення судів та накладення арештів на нерухоме майно, в його діях будь-які порушення прав позивача відсутні.

Представник Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив не надано.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_1 як власник майна, а саме 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 вирішила заповісти свою частину квартири дітям з приводу чого звернулась до нотаріуса. Але вчинити нотаріальну дію виявилося не можливим через накладений на майно арешт.

Так, постановою про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження серії АН №419753 від 09.09.2003 року державного виконавця Новозаводського районного управління юстиції Мишко О.В. накладено арешт на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , вказане обтяження зареєстровано в реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3751025 від 19.09.2006 року. Вказана постанова була винесена під час виконання виконавчого листа 2-1089 виданого 14.04.2003 року місцевим судом Новозаводського району міста Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП ЖКГ Новозаводського району м.Чернігова 1433 грн. 39 коп.

Однак, при розгляді справи в суді, встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 не була боржником перед КП ЖКГ Новозаводського району м.Чернігова, правонаступником якого є КП «Новозаводське» ЧМР. Дійсним боржником була ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 і 24.12.2014 року знята з реєстрації в зв`язку зі смертю.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність зняття арешту з майна позивача, разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову до відповідача КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, оскільки позивачем не доведено, що діями, бездіяльністю, рішеннями КП «Новозаводське» ЧМР порушено права та законні інтереси позивача.

Керуючись ст.ст.3-7,10, 12, 81, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 про зняття арешту з майна, задовольнити частково.

Зняти арешт з 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який було накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АН №419753 від 09.09.2003 року державного виконавця Новозаводського районного управління юстиції Мишко О.В., та зареєстровано в реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3751025 від 19.09.2006 року.

В задоволенні позову до Комунального підприємства «Новозаводське» Чернігівської міської ради відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради ( місто Чернігів проспект Перемоги 15 )

Відповідач: Новозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (місто Чернігів вулиця Шевченка 118 .

Суддя Н.В.Требух