П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ

справа № 755/4987/17

провадження № 22-ц/824/11515/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 рокуу складі судді Виниченко Л.М., повний текст складений 02.06.2020 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є спадкоємцем нерухомого майна ОСОБА_3 , а саме 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 , за заповітом від 17 липня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т. М. за реєстровим номером № 4-1000.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації смерті в м. Києві. Після його смерті стало відомо, що 03 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.

02 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 743.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року договір довічного утримання від 03 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 на момент його укладання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішення набрало законної сили 05 грудня 2016 року.

Позивач вважає, що частка спірної квартири вибула з володіння її попереднього власника ОСОБА_3 поза його волею, а тому вона як спадкоємець ОСОБА_3 просила витребувати із незаконного володіння у ОСОБА_2 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Дана справа неодноразово переглядалась судами.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що спірне майно вибуло з володіння первісного власника - ОСОБА_3 у власність ОСОБА_5 не з його волі, оскільки в момент укладення правочину про подальше відчуження цього майна ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що на думку позивача, є підставою для витребування спірної частки квартири від добросовісного набувача - відповідача по справі ОСОБА_2 .

Окремо скаржник зауважує, що спірну частку квартири неможливо виділити в натурі в окремо ізольоване житлове приміщення з самостійним виходом, оскільки квартира знаходиться не на першому поверсі та неможливо встановити в кожній ізольованій квартирі окремий санвузол. Разом з тим, діючим законодавством України не встановлена норма про можливість витребування з чужого незаконного володіння саме індивідуально визначеного майна.

Учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити з підстав, викладених у скарзі.

Інші учасники справи належним чином повідомлялися про час розгляду справи, не з`явилися, ніяких клопотань не подавали, їх неявка відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що відповідно заповіту від 17.07.2009 року, посвідченого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, ОСОБА_3 заповів належну йому на праві власності 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_1 (т.1 а.с. 20).

03 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований у реєстрі за № 940, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_5 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_5 зобов`язувався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (т.1 а.с.12-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т.1 а.с.12-16).

02 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 743 (т.1 а.с. 17-19).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 рок, по справі № 755/2538/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. про визнання договору довічного утримання недійсним, позов було задоволено, визнано недійсним договір довічного утримання від 03 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з тих підстав, що ОСОБА_3 на момент його укладання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішення набрало законної сили 05 грудня 2016 року (т.1 а.с. 12-16).

Вищевказаним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року встановлено, що: «Згідно довідок від 19.06.2013 року № № 21, 22, виданих ЖРЕО-418, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 з 1987 р., її донька ОСОБА_1 з 2005 року, онук ОСОБА_7 з 2005 р. та з 03.07.1984 року по день смерті - по ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований ОСОБА_3 .

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала (т.1 а.с. 14).

Відповідно частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна частка нерухомого майна індивідуально не визначена, в натурі не виділена, як відокремлений, самостійний об`єкт, тому неможливо її витребувати з володіння відповідача у власність позивача.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може з наступних підстав.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 не мав права на відчуження спірної частини квартири в зв`язку із порушенням порядку набуття на неї прав, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, вимоги позивача про витребування спірного майна у останнього власника ОСОБА_2 відповідають діючому законодавству, підтверджуються матеріалами справи та підлягають до задоволення.

Висновок суду про те, що спірна частка нерухомого майна індивідуально не визначена, не відповідає матеріалам справи, оскільки спірне майно у розмірі 59/100 частки квартири АДРЕСА_1 , визначена свідоцтвом про право власності на житло від 20.10.1999 року, та заповітом від 17.07.2009 року, посвідченого державним нотаріусом 16 Київської держнотконтори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1000, відповідно до яких ОСОБА_3 належало саме 59/100 частки спірної квартири, які він заповів позивачу.

Той факт, що ця частка не виділена в натурі, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки саме ця 59/100 частка спірного майна вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом, тому підлягає витребуванню від ОСОБА_2 , яка стала набувачем саме цієї частки, відповідно до договору купівлі продажу укладеного 02 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про відчуження 59/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 743 (т.1 а.с. 17-19).

Аналогічна правова позиція щодо витребування майна викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, згідно якої задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вищенаведеного не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 понесла витрати по сплаті судового збору за подання позову та при подачі касаційної та апеляційних скарг, а всього 3840 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати 59/100 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 із незаконного володіння ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 исудовий збір у розмірі 3 840 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: