Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 759/4868/13-ц

провадження № 61-6068св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Чобіток А. О., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ОСОБА_1 у квітні 2013 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що з 01 червня 1979 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2013 року у справі № 2608/15049/12.

Зазначала, що з 1979 року вона спільно з відповідачем проживала у приватному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належав батькам відповідача. Після смерті батька відповідача у 1986 році, ОСОБА_2 у 1987 році отримав у спадщину 1/4 частину зазначеного будинку та після смерті матері відповідача у 1992 році ще 3/4 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Позивач стверджувала, що за життя батьків відповідача вона брала участь у прибудові та утриманні будинку, власними зусиллями сторін здійснено значне розширення домоволодіння.

Окрім того, за час перебування у шлюбі з відповідачем у 2006 році придбано автомобіль марки «ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2005 року випуску, ринкова вартість якого становить 46 800, 00 грн.

Враховуючи викладене, з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати за нею:

- право власності на 1/2 частину прибудов до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на збудовану жилу кімнату, площею 9, 1 кв. м; жилу кімнату, площею 24, 00 кв. м, та коридор, площею 24, 00 кв. м;

- право власності на 1/2 частину надвірної будівлі - гараж із шлакоблоку, площею 23, 5 кв. м;

- право власності на 1/2 частину вартості автомобіля марки «ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки

«ВАЗ-21121», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2005 року випуску, вартістю 46 000, 00 грн.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину спірного автомобіля. В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна закрито.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалася тим, що у справі відсутній предмет спору, оскільки як судом встановлено, відповідач ОСОБА_2 реалізував його частку у спірному нерухомому майні іншій особі на підставі правочину, який в судовому порядку недійсним не визнаний.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що предметом спору між сторонами був житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований. Спірний будинок був подарований позивачем особі, яка не є учасником судового розгляду, що підтверджено належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Крім того, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 759/16926/17, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановлення ухвали про закриття провадження у справі позбавило позивача права залучити до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3 відхилені, оскільки позивач не використала такого права з початку підготовчого засідання, тобто на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Заявник зазначає, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичних обставин справи щодо наявності у сторін спору прав власності на спірне майно;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач відчужив лише належну йому частку у спірному нерухомому майні, оскільки за договором дарування подаровано все майно, що є предметом спору;

- суд першої інстанції прийняв заяву відповідача про закриття провадження у справі з порушенням норм процесуального права, оскільки така заява не направлялася позивачу;

- суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів, а тому висновок про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору є передчасним;

- закриваючи провадження у справі, суди першої та апеляційної інстанцій порушили права позивача на спірне майно.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін у зв`язку з необґрунтованістю доводів касаційної скарги.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є вимога про визнання права власності на 1/2 частину прибудов домоволодіння у АДРЕСА_1 та надвірних споруд.

ОСОБА_2 27 грудня 2016 року уклав з ОСОБА_3 договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Наталією Іванівною, в реєстрі за № 2404, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар спірний житловий будинок, загальною площею 56, 6 кв. м, що у АДРЕСА_1 , і земельну ділянку, площею 0, 750 га, на якій він розташований.

Реєстрація права власності на житловий будинок та земельну ділянку підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2016 року за №№ 77211620, 77210759.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Визначаючи, чи наявні правові підстави для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), відповідно до якого:

«4.12. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

4.16. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що у справі відсутній предмет спору, оскільки спірне нерухоме майно відчужено особі, яка не брала участі у розгляді справи, яка переглядається.

Верховний Суд врахував, що встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини свідчать, що предмет спору не припинив існування, спірне майно фізично не знищено, позивач продовжує на нього претендувати, наполягає на вирішенні визначених позовних вимог. Відчуження спірного майна іншій особи лише свідчить про необхідність вирішення питання про зміну складу відповідачів та залучення до участі у справі останнього його власника як належного співвідповідача (за умови наявності відповідного волевиявлення позивача).

Незалучення до участі у справі належних відповідачів, так само як і обрання позивачем неефективного способу захисту не може свідчити про відсутність предмета спору та наявність правових підстав у зв`язку з цим для закриття провадження у справі, а може лише слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Тобто суд за таких обставин зобов`язаний вирішити спір по суті вимог.

Суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували та дійшли помилкових висновків про відсутність предмета спору у справі, яка переглядається. Такі висновки судів ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені встановленими фактичними обставинами справи та зроблені із порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко