ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/7154/16-ц

провадження № 22-ц/818/4576/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кругової С.С., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.,

у с т а н о в и в :

У червні 2016 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі - КП «Харківводоканал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Позов мотивовано тим, що відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 . У зв`язку з неналежним виконанням обов`язку щодо оплати за надані послуги у відповідачів утворилась заборгованість за період з 01 серпня 2012 року по 31 березня 2016 року в загальному розмірі 16835,39 грн, з яких 10239,19 грн - за послуги з централізованого водопостачання, 6596,17 грн - за послуги з централізованого водовідведення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суму заборгованості у зазначеному розмірі, а також індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 4707,67 грн, три відсотки річних в розмірі 541,42 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 18 січня 2018 року позов КП «Харківводоканал» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь КП «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з центрального водопостачання та водовідведення в сумі 22084, 48 грн, з яких 10239,22 грн - заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 серпня 2012 року по 30 березня 2016 року; 6596,17 грн - заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2012 року по 30 березня 2016 року; 4707,67 грн - індекс інфляції; 541,42 грн - 3% річних від простроченої суми. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами своєчасно не сплачено кошти за надані послуги, розмір заборгованості відповідачами не спростовано, а тому вона підлягає стягненню в судовому порядку.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 27 грудня 2018 року заяву ОСОБА_4 задоволено, заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 18 січня 2018 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

25 січня 2019 року ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Відзив мотивовано тим, що він не є солідарним боржником за цим зобов`язанням, оскільки з 2010 року не проживав у спірній квартирі. 3 30 липня 2010 року після реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 він мешкає за місцем реєстрації дружини за адресою: АДРЕСА_2 . Заперечував проти розрахунку заборгованості позивача, оскільки він мав сплачувати тільки вартість тих послуг, які надано особисто йому. Також зазначав, що КП «Харківводоканал» не надано доказів, що заборгованість за житлово-комунальних послуг є солідарним зобов`язанням та просив застосувати позовну давність.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року позов КП «Харківводоканал» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь КП «Харківводоканал» суму заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2016 року у розмірі 14 144,57 грн, індекс інфляції у розмірі 4 707,67 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 541,42 грн. В задоволенні іншої частини відмовлено.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг централізованого водопостачання та водовідведення, які надає КП «Харківводоканал», однак свого обов`язку щодо сплати наданих послуг належним чином не виконують, внаслідок чого у них утворилася заборгованість. Враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування наслідків строку позовної давності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідачів підлягає стягненню заборгованість у межах загального строку позовної давності, а саме - з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2016 року. Крім того, позивач відповідно до частини другої статті 625 ЦК України має право на отримання суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення і трьох процентів річних від простроченої суми. Оскільки ОСОБА_4 не надано доказів непроживання в спірній квартири до 2017 року, суд першої інстанції не вбачав підстав для відмови у задоволенні позову стосовно нього.

10 червня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення з нього заборгованості за надані послуги скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам його непроживання у спірній квартирі. Незважаючи на реєстрацію місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року, він фактично проживає за іншою адресою. Договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення з КП «Харківводоканал» він не укладав. Оскільки він не є власником квартири АДРЕСА_1 , відсутні підстави для стягнення з нього заборгованості за надані послуги з підстав, передбачених статтями 20, 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

14 вересня 2020 року ОСОБА_9 - представником КП «Харківводоканал» подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що покази свідків та факт реєстрації шлюбних відносин не є належними доказами зміни місця проживання. Відповідач до КП «Харківводоканал» з заявою про перерахунок заборгованості не звертався, доказів непроживання за місцем реєстрації не надавав, як і не надав доказів сплати за користування послугами КП «Харківводоканал» за іншою адресою.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Матеріали справи свідчать, що КП «Харківводоканал» надавало послуги з централізованого водопостачання та водовідведення до квартири АДРЕСА_1 .

В квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 - 18 грудня 1998 року, ОСОБА_3 - з 01 серпня 2000 року, ОСОБА_4 - з 03 жовтня 2007 року по10 травня 2017 року, ОСОБА_5 - з 05 січня 2005 року, ОСОБА_6 , - з 11 квітня 2007 року, що підтверджується довідками з адресно - довідкового підрозділу ГУДМС України.

Особовий рахунок за № 24538 відкрито на ім`я ОСОБА_1 .

У зв`язку з несплатою відповідачами комунальних послуг утворилась заборгованість за період з 01 серпня 2012 року по 31 березня 2016 року за послуги з централізованого водопостачання в розмірі -10239,22 грн, за послуги з централізованого водовідведення - в розмірі 6596,17 грн.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 06 червня 2016 року відмовлено КП «Харківводоканал» у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з централізованого водопостачання та водовідведення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з підстав наявності спору про право.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 просив застосувати строк позовної давності.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі - редакції, що була чинною на час спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2918 від 10 січня 2002 року споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Правила), передбачено, що договір про надання послуг укладається між виконавцем послуг і споживачем.

Відсутність укладеного договору не звільняє споживачів від сплати за фактично надані послуги.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 29 Правил споживач має право на зменшення розміру плати у разі: надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Встановивши, що відповідачі отримували надані КП «Харківводоканал» послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, однак не оплачували їх в повному обсязі, а доказів належного виконання ними пункту 29 Правил не надали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за отримані послуги з урахування відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, в межах позовної давності, про застосування якої просив ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_4 щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості з нього, оскільки він не проживав у спірній квартирі з 2010 року, є необґрунтованими, оскільки належних, достатніх та допустимих доказів його непроживання за місцем реєстрації та зміни місця проживання не надано. Факт реєстрації шлюбу не є беззаперечною підставою вважати, що відповідач проживав за місцем реєстрації дружини. Доказів укладання відповідного договору з КП «Харківводоканал» та сплати за спожиті послуги водопостачання та водовідведення за іншою адресою матеріали справи також не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді С.С. Кругова

В.Б. Яцина