Номер провадження: 22-ц/813/3392/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Свиди К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановив:

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, який в подальшому змінив в сторону зменшення позовних вимог, а саме 14.05.2018 року, та просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь завдані незаконним користуванням вказаним житловим будинком і земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , збитки, в сумі 1 580 399,30 грн. за період з липня 2008 року по жовтень 2017 року (т.1, а.с.227-229).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року у справі 1512/3763/2012 за позивачем, після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом було визнано право на 1/4 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та було витребувано вказане майно від ОСОБА_2 .

Зазначеним рішенням суду встановлено відсутність у відповідачки прав на нерухоме майно, враховуючи, що вказане майно вибуло з володіння власника поза його волею, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано.

З часу укладення договорів купівлі-продажу від 01.04.2005 року, і по теперішній час відповідачка незаконно володіє та користується належним спадкоємцям ОСОБА_3 нерухомим майном.

Враховуючи, що факт порушення цивільного права позивача встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року, а також те, що ОСОБА_2 незаконно користується належним позивачу будинком та земельною ділянкою з липня 2008 року по жовтень 2017 року, позбавляючи позивача можливості одержувати доходи від використання належного йому майна, то загальний розмір збитків, завданих позивачу, який визначений експертним висновком №УТЕ-370 від 02.05.2018 року, становить 1 580 399,30 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2019 року узадоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2019 року, та постановлення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні, яке було проведено 05.08.2020 року, прийняли участь представники сторін, які дали суду пояснення по справі (т.2, а.с.166-167)

В судовому засіданні, яке проводилось 18.11.2020 року, в 15.00 год. в режимі відеоконференції, прийняла участь лише представник позивача ОСОБА_1 адвокат Свида К.В., інші учасники у розгляді справи участі не прийняли, будучи належим чином повідомленими про час і місце судового засідання, призначеного на 18.11.2020 року, на 15.00 год. (т.2, а.с.168).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року у справі 1512/3763/2012 за позивачем ОСОБА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом визнано право на 1/4 частку незавершеного будівництвом житлового будинку (готовністю 96%), що розташований за адресою АДРЕСА_1 , що належало спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 03.09.2003 року, з правом здачі житлового будинку в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно. Також було витребувано вказане майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , на користь позивача - 1/4 частку незавершеного будівництвом житлового будинку (готовністю 96%), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10-22).

Крім того, вказаним судовим рішенням визнано недійсним розпорядження Київської районної адміністрації ОМР від 09.07.2004 року №943 «Про затвердження державного акту прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 » та визнано недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 491,8 кв.м., житловою площею 108,0 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 .

Відповідно до інформаційної довідки №92865806 від 26.07.2017 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , житлова площа 108,0 кв.м., зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 , реєстраційний номер 6665263 (т.1, а.с.61).

Звертаючись до суду з уточнюючим позовом, яким позивач ОСОБА_1 зменшив позовні вимоги, він посилався на Експертний висновок Одеської регіональної торгово-промислової палати України від 02.05.2018 року №УТЕ-370, яким визначено середньоринкову вартість орендної плати об`єкта нерухомості житлового будинку загальною площею 450-500 кв.м., з господарськими спорудами, басейном та гаражем, за умови довгострокової оренди, без урахування комунальних платежів, за період з червня 2008 року по лютий 2018 року, який склав 1580399,30 грн. (т.1, а.с.232-233).

При цьому позивач зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна. Тобто, утримуючи у своєму володінні майно, добросовісний або недобросовісний набувач може використовувати його та одержувати доходи. Кодекс встановлює умови, за яких власник має право, крім витребування майна, вимагати ще й повернення доходів, які набувач одержав від неправомірного використання майна.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що частинами 1 та 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, ст. 390 ЦК України досить детально регулює відносини щодо розрахунків при поверненні майна із чужого незаконного володіння до моменту фактичного повернення майна, у зв`язку з чим відпадає необхідність у застосуванні до цих відносин у будь-якій частині норм ст. 22 ЦК України, яка регулює інші правовідносини - відшкодування збитків.

Виходячи з матеріалів справи, суд першої інстанції встановив, що позивач, прийнявши у спадщину 1/4 частини незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку та захистивши у судовому порядку своє право, незалежно від його державної реєстрації, на витребування цього майна від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, звернувся з позовом, з підстав визначених ст.22, ст. 390 ЦК України, до власника житлового будинку з вимогою про стягнення доходів, які відповідач отримав чи міг отримати від здачі житлового будинку в оренду, а також збитків.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач не довів у який спосіб, передбачений законом, можливо отримати дохід від здачі в оренду незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку, тобто майна, яке йому належить, відокремивши його від поліпшень які зробила відповідач, у тому числі попередній власник цього незавершеного будівництва ОСОБА_4 , завершивши будівництво та перевівши його в статус житлового будинку.

Ухвалюючи судове рішення, суд правильно вказав, що позивачем не обґрунтовано та не доведено того, чи мав бути дохід від здачі в оренду саме майна, що належить позивачу, тобто незавершеного будівництвом житла.

Суд першої інстанції також виходив із того, що докази та обставини нанесення позивачу збитків упущеної вигоди, в матеріалах справи, відсутні.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що відповідач у справі ОСОБА_2 є добросовісним набувачем житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі відплатного договору купівлі-продажжу від 01.04.2005 року, згідно якого вона придбала вказаний житловий будинок у ОСОБА_5 (т.1, а.с.125).

Крім того, в той же день відповідач по даній справі ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою (т.1, а.с.128).

15.07.2005 року на ім`я ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 295573.

Зазначені обставини свідчать про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_2 користувалась вказаним житловим будинком незаконно і повинна сплатити позивачу неіснуючу упущену вигоду, або збитки.

Із матеріалів справи також вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року відповідач ОСОБА_7 була виселена із незавершеного будівництвом спірного житлового будинку (готовністю 96%) (т.2, а.с.5-9, 154).

Більше того, як встановлено в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_2 вже більше року тому назад виселена із вказаного житлового будинку, тобто він повністю є вільним, однак за цей час будинок не зданий в оренду і позивач не отримує від своєї власності жодних доходів, що було підтверджено представником позивача адвокатом Свидою К.В. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Однією з причин вищевикладеного являється те, що окрім позивача, спадкоємцями незавершеного будівництвом вказаного житлового будинку (готовністю 96%), є ще три особи, з якими відсутня домовленість про здачу вказаного житлового будинку в оренду.

Зазначені обставини додатково свідчать про надуманість позовних вимог про можливість здачі в оренду житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і неотриманого у зв`язку з цим позивачем доходу за період з липня 2008 року по жовтень 2017 року, про що ним зазначено в позовній заяві після зменшення позовних вимог (т.1, а.с.227-229).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.11.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева