Постанова

Іменем України

23 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 564/308/18

провадження № 61-3536св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Дідовець Алла Григорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструк С. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г., про визнання спадкового договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що між ним, його дружиною ОСОБА_3 як відчужувачами та ОСОБА_2 як набувачем 08 травня 2013 року укладений спадковий договір, зареєстрований у реєстрі за № 798, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г., за умовами якого ОСОБА_2 набуває право власності на житловий будинок із надвірними будівлями та земельну ділянку, надану для їх обслуговування, що знаходяться у АДРЕСА_1 , після смерті відчужувачів. Вважав, що підписаний ним договір є договором довічного утримання, за умовами якого після їхньої смерті все їхнє майно перейде у власність дочки його дружини, яка буде їх доглядати до смерті. Стверджував, що йому нічого не було відомо про умови та правові наслідки правочину, оскільки він був впевнений, що підписує саме договір довічного утримання, тобто він під час укладення оспорюваного правочину помилився щодо природи такого правочину.Відносини з дружиною та її дочкою погіршилися, останні створили незадовільні умови проживання, чинять перешкоди у користуванні власністю.

Позивач просив визнати частково недійсним спадковий договір від 08 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г., зареєстрований у реєстрі за № 798 у частині, укладеній між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зняти заборону на відчуження належної йому частини будинку з надвірними будівлями, які знаходяться у АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г., зареєстровану в реєстрі за № 799, у реєстрі заборон за № 3.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 проти позову заперечувала, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним спадковий договір від 08 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г., зареєстрований у реєстрі за № 798, у частині, укладеній між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та знято заборону на відчуження належної ОСОБА_1 частини будинку з надвірними будівлями, які знаходяться у АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г. і зареєстровану в реєстрі за № 799, у реєстрі заборон за № 3. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що під час укладення оспорюваного спадкового договору волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених спадковим договором. Позивач помилився щодо природи правочину, оскільки вважав, що підписує разом зі своєю дружиною договір довічного утримання.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , подану адвокатом Євгеюк О. Є., ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А. Г. задоволено. Рішення Костопільського районного суду Рівненської областівід 21 вересня 2018 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що на час укладання спадкового договору позивачу виповнилося 62 роки, він є грамотною особою, доказів, які підтверджували б наявність обставин, що обмежували позивача у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв`язку з віком чи станом здоров`я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами, до суду не подано. Відсутні й докази, що б підтверджували наявність потреби у матеріальній допомозі, пов`язаної з хворобою чи іншими обставинами, що виникли у позивача чи у його сім`ї. Суд відхилив доводи позивача про те, що в силу свого похилого віку та потреби у матеріальній допомозі він бажав укласти з відповідачем договір довічного утримання та вважав, що укладає саме цей правочин. Такі міркування спростовуються зібраними у справі доказами, зокрема, змістом укладеного між сторонами договору, показаннями нотаріуса. У матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, які підтверджують укладення саме договору довічного утримання між сторонами (показання свідків тощо).

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що заявник, маючи поважний вік та хворіючи, протиправно позбавлений єдиного житла, вимушений ночувати в коридорі, де відсутні умови для нормального проживання, і все це є наслідком укладання спадкового договору, про зміст якого помилялися усі учасники правочину і який суперечить вимогам закону.

Він не був власником земельної ділянки, площею 0, 0622 га, що є предметом договору та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . В умовах спадкового договору не зазначено момент набуття права власності набувачем, оскільки у пункті 1.1 зазначено, що: «в разі їх смерті набуває права власності на належне відчужувачам майно». Зважаючи на те, що відчужувачами за спадковим договором є дві фізичні особи, які мають у спільній сумісній власності житловий будинок, a момент їх смерті малоймовірно може бути одночасним, то на яку частку і якого майна після смерті одного з відчужувачів набуде права власності набувач, у оскаржуваному договорі не зазначено, частки із спільної сумісної власності кожного із співвласників не виділені. Письмовими доказами та відеозаписом встановлено, що сама відповідач не розуміла істотних умов спадкового договору та вважала, що з моменту його укладення у її власність перейшло будинковолодіння. Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Зазначає, що заявник не мав на час укладання оспорюваного правочину хронічних захворювань або інших проблем із здоров`ям. У 2017 році ОСОБА_1 вже звертався із позовом про розірвання спадкового договору. Жоден із зазначених позивачем свідків не були присутніми під час підписання спадкового договору.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Із 17 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 січня 2018 року у справі № 564/975/17.

ОСОБА_1 та його колишній дружині ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить будинок із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 08 травня 2013 року уклали спадковий договір із ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та після їхньої смерті мала набути право власності на належний їм житловий будинок та земельну ділянку, розташовані у АДРЕСА_1 .

Відповідно до розділу 2 «Обов`язки набувача» укладеного договору ОСОБА_2 взяла на себе такі зобов`язання: виконувати поточний ремонт жилого будинку з надвірними будівлями; протягом весняно-осіннього періоду власними силами або за допомогою залучених осіб обробляти земельну ділянку, яка є предметом цього договору; відвідувати відчужувачів не рідше двох разів на місяць. У разі смерті відчужувачів набувач зобов`язана: організувати поховання відчужувачів та влаштувати поминки; після спливу одного року з дня смерті відчужувачів встановити на їх могилі пам`ятник та відзначити роковини їх смерті.

Згідно з пунктом 3.1 право власності на майно, що є предметом договору, у набувача виникає у разі смерті відчужувачів.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що підписав спадковий договір під впливом помилки, вважаючи, що укладав договір довічного утримання. Як на правові підстави позову ОСОБА_1 посилався на правила статті 229 ЦК України.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-93цс16 сформулював висновок, згідно з яким особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення спадкового договору замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного спадкового договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 1302 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Зокрема, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваного спадкового договору він помилявся щодо правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання його недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного спадкового договору він мав намір укласти договір довічного утримання, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним за статтею 229 ЦК України, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення оспорюваного спадкового договору помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на формування його намірів та його волевиявлення.

За встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо розпорядження належним йому майном на випадок своєї смерті після укладення спадкового договору, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договору під час укладення такого правочину. Заявник під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій не довів належними та допустимими доказами, що, укладаючи спадковий договір, вважав, що ним укладено договір довічного утримання, з позовом про визнання його недійсним звернувся лише у 2018 році, за спливом чотирьох років після укладення оспорюваного правочину.

Судами встановлено, що на момент укладення зазначеного договору позивач був працездатною особою у віці 62 років, не мав хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для надання йому утримання.

Верховний Суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі, встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував показання свідків, також відхилені Верховним Судом, оскільки апеляційний суд здійснив системний аналіз та оцінку зібраних у справі належних та допустимих доказів, у тому числі і показань свідків.

Твердження заявника про те, що він не був власником земельної ділянки, площею 0, 0622 га, що є предметом договору та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки стороною договору є також відчужувач ОСОБА_3 .

Верховний Суд враховує, що переважно доводи заявника стосуються зміни оцінки тих доказів, оцінку яких здійснено судами першої та апеляційної інстанцій. Проте доводи касаційної скарги, що полягають у переоцінці доказів, не підлягають врахуванню, оскільки згідно з положеннями статті 400 ЦПК України такі процесуальні дії не належать до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права, що призвели до ухвалення у справі незаконного та необґрунтованого рішення.

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко