Справа № 567/1308/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Нікітюка П.М.

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 адвоката Коханої О.О.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , про визнання права власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про визнання за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зазначаючи про те, що її батьками були ОСОБА_7 і ОСОБА_8 і за останнім рахувався зазначений житловий будинок, який після її одруження з ОСОБА_9 було поділено та в даному житловому будинку сільською радою було відкрито окремий погосподарський номер 1694 (на даний час 1574-1), який відносився до суспільної групи «колгоспна», а на її батька ОСОБА_8 було відкрито погосподарський номер НОМЕР_1 (на даний час 1575-1), який відносився до суспільної групи «робітнича».

Зазначаючи про те, що в частині будинку, який був окремим об`єктом, маючи окремий вхід, який відносився до суспільної групи «колгоспна», проживала вона разом з чоловіком та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і при поділі зазначеного будинку не було визначено його часток, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Заявою від 05.06.2020 року позивачка збільшила позовні вимоги та просить суд визнати за нею право власності на 517/1000 частин житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідачі позов визнали.

Ухвалою суду від 05.11.2019 було відкрито провадження у справі, визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 10.01.2020 було задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу Тишкун Ж.Я. копію спадкової справи №134/2018 від 14.06.2018, заведену після смерті ОСОБА_7 , витребувано у КП «Рівненське обласне БТІ» Рівненської обласної ради відомості про те чи реєструвалось право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 до 01.01.2013 та копію інвентарної справи на (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , а також призначено у зазначеній справі судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.05.2020 провадження у справі було поновлено.

Ухвалою суду від 05.06.2020 було залучено ОСОБА_6 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та визначено їй десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснення на позовну заяву.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 правом подати відзив на позовну заяву не скористались.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 правом подати письмові пояснення на позовну заяву не скористалась.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та просять позов задоволити.

Додатково пояснили, що після поділу житлового будинку з присвоєнням домогосподарству окремого погосподарського номеру позивачка та члени її сім`ї користувались приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, а її батьки користувались іншою частиною будинку і зазначені приміщення були ізольовані один від одного, тобто мають окремі входи та всередині будинку не мають спільних дверей.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору в судовому засіданні проти позову не заперечила, зазначивши, що земельна ділянка на якій розташований зазначений житловий будинок рахується за померлим ОСОБА_8 .

Суд, визначивши юридичну природу правовідносин і закон який їх регулює, заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні зі свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, свідоцтв про смерть серії НОМЕР_6 , НОМЕР_7 встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є подружжям, їх дітьми є відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_5 і батьками позивачки були ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які на даний час померли (04.09.2012 року і 11.10.1934 року, відповідно).

Відповідно до матеріалів спадкової справи №134, заведеної 14.06.2018 року приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Тишкун Ж.Я., спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є онука спадкодавця ОСОБА_6 та дочка спадкодавця ОСОБА_1 .

В судовому засіданні з довідок Оженинської сільської ради Острозького району №615 від 02.05.2018, №3087, №3081, №3082 від 09.09.2019, виданих на основі погосподарських книг по с.Бродів Острозького району встановлено, що сім`я ОСОБА_8 проживала в житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 і на зазначену сім`ю було відкрито погосподарський номер №1575-1 (№1695 станом на 15.04.1991 року) та зазначене господарство відносилось до суспільної групи «робітнича», а сім`я його дочки ОСОБА_1 проживала в житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 і на зазначені сім`ю було відкрито погосподарський номер 1574-1 (№1694 станом на 15.04.1991 року) та зазначене господарство відносилось до суспільної групи «колгоспна».

З довідок КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» №417 від 04.11.2019 і №24 від 07.02.2020 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що право власності на будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровано не було.

Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 встановлено, що він фактично складається з двох квартир та містить приміщення: веранда (1-1), житлова (1-2), житлова (1-3) та веранда (2-1), передпокій (2-2), котельня (2-3), житлова (2-4).

Зазначене підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які також повідомили суд про те, що після укладення шлюбу позивачці з членами її сім`ї її батьками було передано половину житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 , який містив два окремі входи і в різних частинах зазначеного будинку проживали відповідно сім`я позивачки та сім`я її батьків.

При вирішенні спорів про визнання права власності на майно слід керуватись законодавством, яке регулювало виникнення права власності, зокрема ЦК УРСР, Законом України "Про власність", Законом України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", постановою Ради Міністрів Української PCP від 11 березня 1985 року №105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року та іншими нормативними актами.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

За змістом зазначених нормативних актів погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право власності на будинок колгоспного і робітничого двору.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, могли бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради, які видавались на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право власності.

Відповідно до ст.2, 3 Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об`єкт нерухомого майна, збудований до набрання чинності зазначеним Законом, не породжує в особи права власності, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності цим Законом об`єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

Водночас, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право власності.

Таким чином, за наявності двох окремих погосподарських номерів щодо будинку АДРЕСА_1 в судовому засіданні встановлено, що сім`ї позивачки та сім`ї її батьків належали відповідні частини зазначеного житлового будинку.

Належність їм зазначеного майна підтверджується довідками Оженинської сільської ради Острозького району відповідно до яких встановлено, що частина житлового будинку АДРЕСА_1 , в якій проживала сім`я позивачки, станом на 15.04.1991 рік відносилась до типу колгоспного двору.

Оскільки до правовідносин, які виникли до моменту введення в дію Закону України "Про власність" необхідно застосовувати діюче на той час законодавство, то при вирішенні питання про власність колгоспного двору необхідно керуватись нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу).

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною першою статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ст.367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За змістом цих норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Порядок розрахунку часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18.06.2007 №55.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування і розпоряджання частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права.

Відповідно до п.п.1.2, 2.1., 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. N7 зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру).

З метою визначення варіантів виділу 1/2 частки позивача із спірного будинку проведено судову будівельно-технічну експертизу.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи необхідні спеціальні знання і сторонами суду не надано висновок експерта, складений на замовлення сторони. Оскільки, відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці данні встановлюються, в тому числі висновками експертів, то зважаючи на те, що зазначений доказ містить інформацію щодо предмета доказування, тобто є належним (ст.77 ЦПК України), не одержаний в порушення порядку, встановленого законом та на його підставі в сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи, то суд при вирішенні справи вважає його допустимим та бере його до уваги.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи щодо визначення часток в житловому будинку №ЕУ-07/20 від 16.04.2020 вбачається, що при проведенні експертизи експертом було встановлено, що реальна частка приміщень, які перебувають у користуванні позивачки (веранда 1-1, житлова кімната 1-2, житлова кімната 1-3 та сходи «а1») в садибному житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 станом на момент проведення експертизи становить 517/1000 від цілого будинку.

За таких обставин, суд вважає за можливе задоволити позовні вимоги позивачки саме в такому розмірі.

Зі змісту довідки Оженинської сільської ради №3354 від 19.09.2019 року вбачається, що земельна ділянка на якій розташований зазначений житловий будинок була передана ОСОБА_8 у власність, тобто на виконання Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок".

Пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою було визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України (в редакції 1990 року - чинного на час передачі земельної ділянки для ОСОБА_8 ), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст.23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті було зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок".

Згідно з п. 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК України (в редакції 2001 року), громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі № 6-31цс12).

Відповідно до абз.1 пункту 1 розділу X Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року), рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Абзацом 2 зазначеного пункту визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, рішення місцевої ради за якими у власність ОСОБА_8 було передано земельну ділянку, які знаходиться в с.Бродів Острозького району є підставою для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку за його спадкоємцями відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Керуючись ст.20, 321, 355, 356, 357, 392 ЦК України, ст.12, 81, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_12 ) про визнання права власності на нерухоме майно задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 517/1000 частин житлового будинку, який знаходяться в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.11.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.