Справа № 345/4230/20
Провадження № 2-н/345/441/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2020 р. м. Калуш

Суддя Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області Онушканич В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей,

в с т а н о в и в:

Заявниця звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу та просить стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі однієї третини заробітку (доходу) боржника, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, а також стягнути з боржника витрати на правову допомогу.

Однак, вивчивши подану заяву, суддя приходить до наступних висновків.

Вимоги, за якими може бути видано судовий наказ, перелічені у ч.1 ст.161 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заява не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Тобто чинним законодавством встановлено, що із заявою про стягнення аліментів, може звернутися той з батьків, з ким проживає дитина

Водночас, всупереч вимогам ч. 5 ст. 183 СК України, заявниця ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б беззаперечно свідчили про її право на грошову вимогу до ОСОБА_2 . Так, суду не були надані будь-які докази, які підтверджують, що діти проживають власне із заявницею та знаходяться на її утриманні.

Натомість з долученої до заяви про видачу судового наказу копії будинкової книги вбачається, що сини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за тією ж адресою, що і батько ОСОБА_2 .

У даному випадку, факт проживання дитини з одним з батьків є обставиною, яка в силу вимог зазначеної норми закону надає право матері чи батьку звертатись до суду з заявою про видачу судового наказу. Саме лише посилання заявниці у заяві про видачу судового наказу на те, що діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні, не підтверджують обставини, якими заявниця обґрунтовує свої вимоги та не свідчать про те, що діти перебувають на її утриманні.

Таким чином, беручи до уваги те, що із заяви ОСОБА_6 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей та наданих до неї документів не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги (стягнення аліментів), заявниці слід відмовити у видачі судового наказу.

Крім того, суддя звертає увагу, що із заяви і доданих документів вбачається, що заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, адже зазначена норма процесуального закону не передбачає можливість видачі наказу в разі стягнення аліментів у розмірі однієї третини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Зазначене узгоджується і з ч. 5 ст. 183 СК України.

До того ж заявницею заявлено вимогу про стягнення з божника витрат за надання правничої допомоги. Водночас склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16.

Оскільки заявницею не надано належних доказів на підтвердження сплати нею витрат на правничу допомогу, зокрема, не долучено належним чином укладеного договору про надання правничої допомоги, вказане свідчить про наявність спору про право у цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.165, 353 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей.

Роз`яснити заявниці, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя