Справа 556/1115/19
Номер провадження 2/556/38/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.11.2020 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Котик Л.О.,

при секретарі - Соловей Г.С.,

за участю представника позивача - адвоката Крестинської Л.А.,

представника відповідача - адвоката Кузіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Володимирець, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що з листів відповідача, які почали надходити їй з вересня 2016 року, зокрема , із претензції - вимоги ( без дати та номера), яка згідно із поштовим штампом була надіслана ОСОБА_1 22.09.2016 року, листа привітання з 2017 роком та інших листів і повідомлень, ОСОБА_1 дізналася про те, що невідома їй особа від її імені уклала з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №SAMDNWFC0 від 26.04.2016 року. На яку суму був оформлений кредит, позивачка не знає.

Однак, вказаного договору вона не підписувала, обставини підписання такого договору їй не відомі, кредитної картки за даним договором не отримувала та не користувалась такою.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до АТ КБ «Приватбанк» для з`ясування та врегулювання ситуації. Остання дізналася, що кредит був оформлений на підставі загубленого нею раніше паспорта. Також, факт того, що кредитний договір отримано іншою особою, підтверджується зазначенням у документах банку недійсної адреси реєстрації місця проживання позивачки.

Позивачка зверталася до Володимирецького відділу поліції із заявою, про те, що невідома особа використовуючи її власний паспорт, який вона загубила, оформила кредит на її ім`я у ПАТ «Приватбанк» та ТОВ «Партнер Фінанс». За даним фактом Володимирецьким ВП ГУНП в Рівненській області було відкрито кримінальне провадження, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000613 від 07.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

На даний час будь - яка інформація про вирішення кримінальної справи - відсутня. Листом від 08.04.2019 року №20.1.0.0.0/7-130312/974 банк повідомив позивачці, що не знімає з неї відповідальності за даним кредитним договором, у зв"язку з чим виникла необхідність судового захисту.

Своїми діями відповідач завдав позивачці моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які ОСОБА_1 зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї та характеру змін у її звичайному житті. Відповідач порушив права позивачки, оскільки проявив неуважність, належним чином не встановив дійсності паспорту та особу позичальника, що призвело до укладення від імені ОСОБА_1 договору, який вона не підписувала та не мала наміру укладати.

У зв`язку з вище наведеним у позивачки виникла необхідність звернутися до суду за захистом свого права, визнати кредитний договір недійсним та стягнення моральної шкоди.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа перебувала в суді на розгляді під головуванням судді Закревського Л.В .

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 08.07.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

30.07.2019 року від представника АТ КБ «Приватбанк» подано відзив на позовну заяву, просить відмовити в позові, оскільки відсутні підстави для його задоволення.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 22.10.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

02.12.2019 року від представника позивача - адвоката Крестинської Л.А. надійшла відповідь на відзив, просить доводи відзиву відповідача на позовну заяву відхилити як необгрунтовані та безпідставні.

11.02.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження в цивільній справі зупинено на час проведення експертизи.

06.04.2020 року до суду надійшов висновок експерта від 11.03.2020 року №1.1-115/20, в зв`язку з чим відпали підстави для зупинення провадження.

10 червня 2020 року на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 10 червня 2020 року №128 проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за результатами якого вказані матеріали цивільної справи розподілено судді Володимирецького районного суду Рівненської області Котик Л.О.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 11 червня 2020 року, суддею Котик Л.О. прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним до свого провадження. Провадження у справі поновлено зі стадії судового розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду на 10 липня 2020 року.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Крестинська Л.А. позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що з вересня 2016 року на адресу позивачки почали надходити листи від АТ КБ «Приватбанк». За результатами цих листів ОСОБА_1 дізналася, що невідомі їй особі, на підставі загубленого нею паспорта, від її імені уклали з АТ КБ "Приватбанк" кредитний договір. Неодноразово ОСОБА_1 зверталася до АТ КБ «Приватбанк» для врегулювання ситуації. Остання також зверталася до Володимирецького відділу поліції із заявою - повідомленням про факт вчинення шахрайства, за результатами якої відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000613 від 07.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В анкеті - заяві адреса місця реєстрації проживання ОСОБА_1 зазначена: АДРЕСА_1 , хоча згідно паспорта ОСОБА_1 місцем її реєстрації з 11 листопада 2008 року на даний час є АДРЕСА_2 . Також в анкеті - заяві вказано дівоче прізвище матері ОСОБА_1 - " ОСОБА_1 ". А в свідоцтві про укладення шлюбу батьків позивачки, серії НОМЕР_1 , дівоче прізвище матері - ОСОБА_1 . Таким чином не вірно вказано місце реєстрації позивачки, дівоче прізвище її матері, неточності в адресі проживання.

Підставами для визнання кредитного договору недійсним є те, що він оформлений по втраченому паспорті, і ОСОБА_1 не підписувала даний договір, що підтверджується висновком експерта.

Моральні переживання ОСОБА_1 оцінює в 5000 грн. , хоча вони не наполягають на стягненні даної суми.

Просять визнати кредитний договір №SAMDNWFC0 від 26.04.2016 року недісним, стягнути судові витрати.

Представник відповідача - адвокат Кузін Є.В. позовні вимоги не визнав та надав пояснення в межах відзиву на позовну заяву. Вважає позов необгрунтованим з наступних підстав.

В діях банку відсутня така складова відповідальності як вина. Жодними доказами не підтверджено факт отримання кредиту не ОСОБА_1 . Крім того, позов подано після спливу строку позовної давності.

А тому просить з цих підстав відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд рахує, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 12 , 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з письмових доказів, досліджених судом, із претензції - вимоги (без дати та номера), яка згідно із поштовим штампом була надіслана ОСОБА_1 22.09.2016 року, листа привітання з 2017 роком між АТ КБ Приватбанк та невідомою особою від імені ОСОБА_1 укладено кредитний договір №SAMDNWFC0 від 26.04.2016 року.

Згідно листа №5613/902 від 23.08.2016 року Володимирецького РС УДМС України в Рівненській області, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 19.11.2014 року Володимирецьким РС УДМС України в Рівненській області ОСОБА_1 на підставі паспорта НОМЕР_3 , виданого 11.11.2008 року Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області, в зв`язку з втратою.

4 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Володимирецького ВП Вараського ВП ГУНП України в Рівненській області про вчинення кримінального правопорушення, а саме шахрайських дій, передбачених ч.1 ст.190 КК України, які полягають в тому, що невідома особа, використовуючи її втрачений паспорт, оформила кредит на її ім`я у ПАТ «Приватбанк» та ТОВ «Партнер Фінанс».

За результатами заяви внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000613 від 07.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

04.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "Приватбанк" із заявою, що нею було втрачено паспорт. А невідомою особою на підставі втраченого паспорта від її імені оформлено кредит. Просить провести службове розслідування.

Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 08.04.2019 року №20.1.0.0.0/7-130312/974, відповідальність за виконання зобов`язань, передбачених укладеним, покладається на ОСОБА_1 .

В анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 26.04.2016 року зазначено місце реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Згідно довідки №725 від 03.10.2019 року, виданої Воронківською сільською радою, в АДРЕСА_3 . За даною адресою зареєстрований житловий будинок, який належить ОСОБА_2 . ОСОБА_1 зареєстрована і проживає в АДРЕСА_2 , з 11.11.2008 року.

Окрім того, в Анкеті - Заяві зазначено адресу проживання позивачки: АДРЕСА_4 .

Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна .№ 178127019 від 20.08.2019 р., інформація щодо об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, відсутня.

Також в анкеті - заяві вказано дівоче прізвище матері ОСОБА_1 - " ОСОБА_1 ". А в свідоцтві про укладення шлюбу батьків позивачки, серії НОМЕР_1 , дівоче прізвище матері - " ОСОБА_1 ".

Відповідно до Висновку судової почеркознавчої експертизи №1.1-115/20 від 11.03.2020 року, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Подпись» у «Анкете - заявлении о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в Приватбанке» від 26.04.2016 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК УКраїни, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

До такого ж висновку про визнання кредитного договору недійсним дійшла Друга палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 464/2490/15-ц ( провадження № 61-22646св18).

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не підписувала кредитний договір №SAMDNWFC0 від 26.04.2016 року, що підтверджується висновком експертизи, а відтак, у зв"язку із відсутністю волевиявлення останньої на його укладення, суд вважає, що такий правочин не відповідає вимогам ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до ст.215 КК України кредитний договір укладений 26 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "Приватбанк" є недійсним.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд дійшов до наступних висновків.

За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У відповідності до п. 3, п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» , під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19) вказано: Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.

Однак позивачкою не надано жодних доказів завдання їй моральної шкоди та не обгрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. Окрім того позивачка та її представник не наполягали на стягненні маральної шкоди.

Що стосується застосування строків позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд також установив, що позивачка дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного кредитного договору, лише у вересні 2016 року, після отримання претензції - вимоги ( без дати та номера), яку згідно із поштовим штампом було надіслано ОСОБА_1 - 22.09.2016 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечать нормам статті 261 ЦК України.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було не підписання спірного кредитного договору, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, тому для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. За вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність такого договору, адже його не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права.

Аналогічного висновку щодо застосування строків позовної давності дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (касаційне провадження № 14-306цс18), яка не відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Як вбачається з матеріалів справи про кредитний договір ОСОБА_1 дізналася з претензії - вимоги, яку отримала згідно поштового повідомлення 22.09.2016 року. Будь-які дані про те, що позивачці раніше було відомо про наявність такого договору відсутні. А тому суд приходить до висновку, що саме 22.09.2016 року позивачка дізналась про кредитний договір. І оскільки даний позов пред"явлений - 21.06.2019 року, суд вважає, що нею не пропущено трирічного строку позовної давності.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як це вбачається зі ст.141 ч.1 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на корить ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 768 грн. 40 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 16, 23, 203-204, 207, 215, 216, 256, 261, 626-628, 638, 1054 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», ст.ст. 12,13, 76-81,141, 203, 215, 223, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, задовольнити частково.

Визнати недійним кредитний договір №SAMDNWFC0 від 26.04.2016 року укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суддя: Котик Л.О.