Провадження № 22-ц/812/1890/20 Суддя першої інстанції Медведєва Н.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2020 року м. Миколаїв Справа № 484/2206/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Медведєвої Н.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, повний текст якого складений 25 вересня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди, повернення земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких», в якому просила розірвати договір оренди землі від 10 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та відповідачем та зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:000:0154 площею 3,077 га, :01:000:0517 площею 0,017 га, :03:000:0192 площею 1,3088 га, :01:000:0234 площею 0,2774 га, що знаходяться в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області в належному агротехнічному стані відповідно до акту прийняття-передачі.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний батько ОСОБА_2 та за нею рішенням Первомайського міського суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року було визнане право власності на зазначені земельні ділянки в порядку спадкування, про що вона повідомила відповідача.

Відповідач систематично не виконує умови договору оренди землі щодо виплати орендної плати у зв`язку з чим орендна плата за період 2015-2017 років була стягнута на її користь за рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області. Проте, відповідач продовжував не виконувати умови договору та не сплатив їй орендну плату за період 2018-2019 роки включно.

Посилаючись на ці обставини, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2020 року позов задоволено повністю. Договір оренди землі від 10 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований 28 березня 2012 року у Книзі запису державної реєстрації договорів оренди землі по Кам`янобалківській сільській раді за № 01215, розірвано. Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути власнику ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:000:0154 площею 3,077 га, :01:000:0517 площею 0,017 га, :03:000:0192 площею 1,3088 га, :01:000:0234 площею 0,2774 га, що розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області в належному агротехнічному стані відповідно до акту прийняття-передачі. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 128 грн. 90 коп.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції суд виходив із доведеності факту систематичного, протягом 2017-2019 років, невиконання орендарем обов`язків з виплати орендної плати позивачеві, що є підставою для розірвання спірного договору, а також що правовим наслідком розірвання договору оренди земельної ділянки є повернення такої ділянки орендодавцю.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» звернулося з апеляційною скаргою, де, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали даної цивільної справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після 29 серпня 2017 року, тобто після державної реєстрації права власності на земельні ділянки за позивачем, остання зверталась до відповідача з приводу зміни власника земельних ділянок.

Таким чином, позивач не виконала обов`язку покладеного на неї ч.1 ст. 81 ЦПК України, а саме не довела суду ті обставини, на які посилалася у позовній заяві, а тому її твердження, які містяться у позовній заяві ґрунтуються лише на її припущеннях, що не є допустимим у цивільному процесі.

Строк дії договору оренди землі, а саме право відповідача користуватися земельними ділянками протягом 50 років, пункт 40 вказаного договору, яким передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, а також видача ОСОБА_2 01 жовтня 2004 року нотаріальної довіреності ВВМ № 156353, якою скаржника уповноважено щодо розпорядження всім належним йому нерухомим майном - все це у сукупності свідчить про намір сторін на момент його укладення забезпечити тривалу стабільність свого становища в цих правовідносинах.

Крім того, скаржник зазначав, що Велика Палата Верховного Суду висловила свою правову позицію у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 щодо стабільності становища в орендних відносинах, яка в силу положень ч. 6 ст. 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права, а саме: Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не погоджується з доводами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що положення п. 2.3 договору оренди паю передбачає лише право на переукладення договору оренди землі, оскільки відповідно до ч. 2 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» не вбачається, що переукладення договору оренди землі є правом, а не обов`язком. Ця норма є імперативною щодо продовження дії договору оренди і передбачає необхідність згоди сторін для зміни інших умов договору.

Таким чином саме позивач за даних обставин діяла недобросовісно, а саме скориставшись тим, що набула право власності на спірні земельні ділянки, звернулася до суду з позовом про розірвання спірного договору оренди землі у зв`язку з нібито систематичною несплатою їй орендної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вважала доводи скарги безпідставними, а рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

При цьому зазначала, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою сплатити їй як спадкоємиці орендну плату, отже доводи скаржника про те, що йому не було невідомо про перехід до неї спадкових прав є надуманим.

Наданням довідки про нарахування орендної плати за 2018-2019 роки та її невиплату, відповідач підтверджує факт систематичного невиконання взятих на себе зобов`язань по договору оренди земельних ділянок.

Позивач також вказувала, що договір оренди укладено ще в 2009 році і предметом цього договору є не земельна частка (пай), а земельні ділянки, тому посилання на позицію Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 щодо переукладання договорів оренди земельних часток (паїв) є недоречним.

Сторони повідомлені про дату та час розгляду справи відповідно до вимог цивільного законодавства, проте в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, з огляду на те, що участь у розгляді справи є правом сторони, та відповідно до ч. 2 ст. 272 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

За приписами ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом, 10 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладений договір оренди землі, яким відповідачу надана в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 50 років з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2059 року земельна ділянка загальною площею 4,69 га, яка складається із земельних ділянок з кадастровими номерами :01:000:0154, :01:000:0517, :03:000:0192 та :01:000:0234 (далі - спірна ділянка). Вказаний договір зареєстрований 28 березня 2012 року у Книзі запису державної реєстрації договорів оренди землі по Кам`янобалківській сільській раді за № 01215.

Орендодавець ОСОБА_2 , який є батьком позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на вказані вище земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті батька та позивач зареєструвала свої права відповідно до даних реєстру речових прав на нерухоме майно.

10 травня 2018 року рішенням того ж суду за позовом ОСОБА_1 стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь позивача невиплачену орендну плату за вказаним договором оренди землі за період 2012-2016 років в розмірі 12 054 грн 45 коп. Цим судовим рішенням встановлено порушення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» прав ОСОБА_1 , як спадкоємця орендодавця та власника орендованих земельних ділянок на отримання орендної плати відповідно до умов укладеного договору оренди землі.

Невиплату орендної плати за користування землею за вказаним Договором ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не заперечувало.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відносини пов`язані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України «Про оренду землі».

Стаття 13 Закону України «Про оренду землі» визначає, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 21 цього ж Закону передбачено, що орендна плата це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір та умови орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати передбачено ст. 24 Закону України «Про оренду землі».

Аналогічні положення закріплено й умовами спірного договору оренди земельної ділянки.

Зокрема, відповідно до п. 9 Договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю готівкою відповідної грошової суми із каси орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 1 395 грн 96 коп. Відповідно до п. 11 Договору, орендна плата вноситься у строк до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт систематичної несплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» орендної плати за спірним договором, проте відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов`язань за договором оренди землі щодо нарахування та внесення орендної плати за період з 2018 року до 2019 року включно.

Доводи відповідача в обґрунтування невиплати орендної плати тим, що позивач не надала відповідних доказів на підтвердження свого звернення до відповідача щодо виплати орендної плати як спадкоємцю орендодавця є безпідставними з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Отже, як встановлено, умовами взаємно погодженого договору передбачено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язано щороку до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок орендної плати, виплачувати позивачу (орендарю) орендну плату.

Між тим, обставини безпідставної невиплати орендної плати відповідачем за вказаним договором оренди землі у період 2012-2016 років та право позивача на отримання такої орендної плати встановлені судовим рішення від 10 травня 2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже ТОВ «Агрофірма Корнацьких» з травня 2018 року було достеменно відомо, що до ОСОБА_1 перейшли права орендодавця за укладеним договором оренди землі від 10 червня 2009 року, а відтак до відповідача перейшов обов`язок сплачувати останній орендну плату.

Проте, ТОВ «Агрофірма Корнацьких», як то передбачено умовами договору, до 20 грудня 2017 року, до 20 грудня 2018 року та до 20 грудня 2019 року, не сплатило позивачу орендну плату за вказаним договором оренди землі, що спонукало позивача звернутися до суду з позовом про розірвання договору оренди землі від 10 червня 2009 року.

Більш того, відсутність вимоги саме орендодавця або його представника щодо виплати орендної плати, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, не звільняє орендаря від виконання зобов`язання щодо обов`язку виплати орендної плати.

Відповідно до ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Якщо місце зобов`язання не встановлено в договорі, виконання за грошовим зобов`язанням провадиться за місцем проживання кредитора, а якщо кредитор є юридична особа, - за її місцем знаходження на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходження) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання ( п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України).

В договорі оренди місце виконання орендарем грошового зобов`язання по внесенню орендодавцю орендної плати не встановлено, а тому воно має виконуватися відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України за місцем проживання орендодавця.

Крім того, за умовами договору оренди землі та наведеними нормами права здійснювати платіж за користування земельною ділянкою позивача це обов`язок товариства, а також відповідно до вимог ч. 1 ст. 537 ЦК України товариство мало можливість сплатити орендну плату шляхом внесення грошових коштів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, якщо не знало куди або кому відправляти кошти на виконання договірного зобов`язання.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем відсутності своєї вини в порушенні зобов`язання щодо виплати орендної плати позивачу за 2017-2019 роки відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (ст. 611 ЦК України).

На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (ст. 32 Закону України «Про оренду землі»).

Стаття 141 ЗК України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, такою підставою відповідно до пункту «д» частини першої цієї статті є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки, дана обставина може бути підставою для розірвання такого договору.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивачку можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що її земельну ділянку використовує інша особа.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-977цс16.

Судом першої інстанції було встановлені факти невиплати орендної плати у період 2017 2019 років, отже така несплата орендної плати носить систематичний характер, а відтак є правові підстави для розірвання договору оренди.

Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку, що спірний договір оренди землі за вимогою позивача може бути достроково розірваний з підстав систематичної невиплати орендної плати, що є істотним порушенням умов Договору.

Оскільки договір оренди землі від 10 червня 2009 року підлягає розірванню, земельні ділянки, що були передані відповідачу на виконання умов цього договору підлягають поверненню власнику землі, тобто позивачу.

Безпідставними є посилання представника відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 щодо стабільності в орендних відносинах, оскільки в зазначеній справі розглядалися питання чи є виділ земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) підставою для припинення (розірвання) договору її оренди.

За такого, на думку колегії суддів, посилання представника відповідача на те, що висновки районного суду щодо розірвання договору оренди землі протирічать зазначеній правовій позиції Верховного Суду, є помилковими.

Таким чином доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 24 листопада 2020 року.