Дата документу 24.11.2020 Справа № 324/2283/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2719/20 Головуючий у 1-й інстанції: Іванченко М.В.
Є.У.№ 324/2283/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пологівська державна нотаріальна контора Запорізької області про усунення від спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від спадкування. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона понад сорок років проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела спільне господарство. Після його смерті залишилось спадкове майно: земельна ділянка, розташована на території Семенівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що відповідач не погодився виділити їй частку із спадкового майна, хоча вона на це сподівалася, а також на те, що спадкодавець мав похилий вік, тяжко хворів і перебував у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, проте його син ухилявся від надання будь-якої допомоги, просила про задоволення позову з підстав, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування за законом всієї спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавець був особою похилого віку, з 2013 по 2015 рік спостерігався в амбулаторії, був у безпорадному стані і потребував стороннього догляду, проте відповідач ухилявся від надання будь-якої допомоги, не приймав часті у догляді за хворим батьком, не вчиняв жодних дій щодо утримання та підтримки спадкодавця.

При цьому суд послався на показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили наявність захворювання спадкодавця і здійснення за ним догляду з боку ОСОБА_1 , а також на довідку КП «Пологівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16.03.2018 №257/0116 про те, що у період з 2013 по 2015 роки ОСОБА_3 спостерігався в амбулаторії, лікувався амбулаторно (том1: а.с.13-14).

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Д`яконова К.І. , зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність позовних вимог. Зазначає, що до 2014 року відповідач проживав у м. Донецьку, а потім вимушений був переїхати до м. Маріуполя, проте майже щомісяця приїздив до батька. На час відвідування батька він не зустрічав ані його сусідів, ані соціальних робітників, ані лікаря, які були допитані судом першої інстанції як свідки, проте це не доводить факту невиконання ним своїх обов`язків щодо піклування за батьком та надання йому матеріальної допомоги. Вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням свідків, які не були знайомі з відповідачем і їх бачення спору має цілком суб`єктивний характер та вони не можуть у повній мірі відображати інформацію щодо реальних взаємовідносин батька та сина. На думку відповідача, у справі відсутні докази на підтвердження факту ухилення, пов`язаного з його винною поведінкою, усвідомлення ним свого обов`язку, наявність можливості його виконувати, але не вчинення необхідних дій. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження безпорадного стану спадкодавця, його потреби у сторонньому догляді та не здатність самостійно обслуговувати себе.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалась, відзив на апеляційну скарга не надала, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Державний нотаріус Дмитрієва Н.П. Пологівської державної нотаріальної контори надала до суду апеляційної інстанції листа в якому просила розглядати скаргу без її участі, відзив на апеляційну скаргу не надавала.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з`явилися, направили суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 80 років помер ОСОБА_3 , причина смерті ішемічна хвороба серця (том1, а.с.87-88).

Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,73 га, розташована на території Семенівської сільської ради Пологівського району Запорізької області( том1, а.с.91).

Спадкоємцем першої черги майна померлого є його син ОСОБА_2 , 1957 року народження, мешканець м. Донецька, який з 17.11.2014 взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та тимчасово проживає у м. Маріуполі ( том1, а.с. 95 зворот).

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала однією сім`єю із спадкодавцем без реєстрації шлюбу понад п`ять років, що встановлено судовим рішенням від 11.04.2017 у справі №324/2206/16-ц (том1, а.с.11-12).

Рішенням цього ж суду від 25.10.2018 ОСОБА_1 у справі №324/1237/17 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про зміну черговості і одержання права на спадкування (том1, а.с.110-113). Вказаним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_2 до 2014 року часто разом із сім`єю приїздив до батька, привозив продукти харчування, ліки. Проте після початку АТО його сім`я залишилася без квартири і без речей, у нього були малі онуки та стара мати, які також потребувала допомоги, а тому він не міг часто приїздити до батька і доглядати його до смерті.

Згідно довідки від 16.03.2018 №257/01-16 КУ «Пологівський Центр первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_3 , 1934 р.н., за період 2013, 2014,2015 р.р. за даними амбулаторної картки 18.12.2013 звертався за медичною допомогою з діагнозом дегенеративно-деструктивне ураження хребта, попереково-крижового відділу, люмбоішалгія. У 2014 році за медичною допомогою не звертався. 28.04.2015 з діагнозом ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз,СН ПА ст. Церебросклероз Ш ст. Дисцикулярна енцефалопатія П ст. отримував амбулаторне лікування. 11.09.2015 у зв`язку із погіршенням стану здоровя звергнувся за медичною допомогою з діагнозом ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз,СН ПА ст. Порушення ритму серця Церебросклероз Ш ст. Дисцикулярна енцефалопатія П ст. Отримував лікування амбулаторно. 25.10.2015 хворий помер (том1, а.с.13)

Допитані у суді першої інстанції свідки підтвердили, що за життя ОСОБА_3 був забезпечений належним піклуванням, оскільки його доглядала позивачка ОСОБА_1 , якій допомагали сусіди і працівники соціальної служби. ОСОБА_2 жодного разу свідки не бачили, будь-якої допомоги батькові він не надавав.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Таким чином, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Ураховуючи наведене, вирішуючи такі справи, суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Отже, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, ОСОБА_8 як у суді першої, так і в апеляційній скарзі посилався на те, що не ухилявся від надання допомоги своєму батькові. До 2014 року він щомісяця відвідував батька, привозив продукти харчування, ліки тощо. Оскільки він проживав у м. Донецьку, а з листопада 2014, залишивши все своє майно і житло та разом із родиною виїхав із тимчасово окупованої території до м. Маріуполя, він не мав можливості щотижня приїздити до батька.

Вказані обставини були встановлені судовим рішенням в іншій справі по спору між тими ж сторонами про зміну черговості і одержання права на спадкування, проте суд першої інстанції належної оцінки їм не дав.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про умисне ухилення ОСОБА_2 , який також є особою похилого віку, від надання допомоги батькові, оскільки не встановив наявність у останнього можливості надавати таку допомогу, зокрема у порушення ст. 89, 264,265 ЦПК України не дав оцінки тим обставинам, що відповідач у зв`язку із збройним конфліктом на сході країни опинився у скрутному становищі, залишився без квартири і майна, має статус особи, тимчасово переміщеної із окупованої території.

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що з 2006 року спадкодавець разом із позивачкою перебували на обліку Комунального управління територіального центру соціального обслуговування і користувалися допомогою соціальних робітників, а отже вони не перебували у безпорадному стані.

Спадкодавець хоч і страждав з 2013 року серцево-судинними захворюваннями, проте він не був кинутий напризволяще, оскільки з 2013 року спостерігався в амбулаторії з приводу серцево-судинних захворювань, в останні місяці життя його відвідував сімейний лікар. До своєї смерті спадкодавець постійно проживав з позивачкою, яка вела господарство, доглядала за ним, готувала їжу.

Отже здобутими по справі доказами не підтверджується ні факт потреби спадкодавця допомоги від відповідача, ні факт можливість надання ним такої допомоги.

За вказаних обставин висновок суду про наявність підстав для усунення відповідача від спадкування є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Не бажання відповідача поділити спадкову земельну ділянку із позивачкою, яка доглядала спадкодавця до смерті, не передбачені законом як підстави для задоволення зазначених позовних вимог, проте суд першої інстанції всупереч вимогам ст.1224 ЦК України постановив рішення про усунення відповідача від права на спадкування.

На підставі викладеного оскаржуване рішення відповідно ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 24 червня 2020 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пологівська державна нотаріальна контора Запорізької області про усунення від спадкування залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

С.В.Маловічко