Справа № 523/1738/19
Провадження №2/523/1915/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

при секретарі Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовним вимогами в яких просить визнати за нею право власності на ј частку квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником ѕ частин вказаної вище квартира. Інша ј частка належить відповідачу, який з 2003року на житловій площі в квартирі не проживає. Вона, в свою чергу, з 2003р. зареєструвала своє місце проживання, вселилась у вказану квартиру та до теперішнього часу в ній проживає. Позивач стверджує, що вона відкрито, безперервно володіє квартирою з 2003р. Відповідач у вказаній квартирі не проживає, за комунальні послуги оплату не проводить, впорядкуванням квартири не займається. Витрати по квартирі несе вона. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 вважає, що набула право власності за набувальною давністю згідно ст. 344 ЦК України. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Її представник направила до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи відповідач був сповіщений належним чином про що свідчить поштове повідомлення міжнародного зв`язку.

За письмовою згодою представника позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справу розглянуто в заочному порядку на підстав і наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, разом з яким вступила в дію норма, передбачена ст. 344 ЦК України - про набувальну давність. Стаття 344 ЦК України запровадила до цивільного законодавства новий інститут - набуття права власності за давністю володіння. ЦК УРСР 1963 року не містив поняття «набувальна давність», воно набуло юридичного значення в день набрання чинності новим ЦК України. Втім, в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України зазначається, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність діють і тоді, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим документом, тобто не раніше 01 січня 2001 року.

З наведеного вище вбачається, що позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред`явлені в судовому порядку починаючи з 01 січня 2011 року. Граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно - 01 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року.

Отже, особа (особи) яка добросовісно заволоділа нерухомим майном в період до 01 січня 2001 року і продовжила ним відкрито користуватися протягом тривалого терміну, набуває права вимоги про визнання права власності на таке майно за набувальною давністю в судовому порядку з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, з 01 січня 2011 року, за умови доведеності необхідних для цього підстав.

Згідно ч.ч.1,2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до роз`яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Надаючи оцінку доведеності позивачем підстав набуття права власності на спірну частку квартири з огляду на положення ст.344 ЦК України, суд виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , в розмірі ѕ її частин належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.11.2005р. (1/2 частка) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2005р. (1/4 частка). Інша ј частина належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2003р.

З представленого акту від 22.01.2015р. та акту від 15.09.2019р. убачається, що ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не проживав. Даний факт також підтверджується довідками КП «ЖКС «Північний». З вказаних документів вбачається, що оплату комунальних послуг за спірну квартиру в цілому сплачує ОСОБА_1 .

Згідно протоколу опитування свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , проведених адвокатом ОСОБА_6 убачається, що вказані свідки підтвердили той факт, що ОСОБА_1 є їх сусідкою, так як проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Свідки підвередили, що ОСОБА_1 проживала в квартирі зі своєю матір`ю ОСОБА_7 та її вітчимом ОСОБА_8 до дня їх смерті. На сьогодні ОСОБА_9 продовжує постійно проживати в квартирі АДРЕСА_2 .

Отже з огляду на те, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа спірною квартирою, в тому числі і часткою, яка належить відповідачу на праві спільної часткової власності, безперервно протягом понад 14 років, володіє нею, будь-які відомості або рішення, які свідчили або встановлювали незаконність володіння ОСОБА_1 квартирою, матеріали справи не містять та відповідачем не зазначено, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268,279,280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на ј частку квартири АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (ів), поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 05 жовтня 2020р.

Суддя