Справа № 638/1899/16-ц
Провадження № 4-с/638/119/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.

секретаря Рижикової В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові скаргу ОСОБА_1 на рішення, дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П.Л. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та дідусем, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернулась до суду зі скаргою в якій просить визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П.Л. по складенню акту державного виконавця від 11.08.2019 року в рамках виконавчого провадження №59542062 за виконавчим листом №638/1899/16-ц; скасувати акт державного виконавця від 11.08.2019 року. В обґрунтування скарги зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року у справі № 638/1899/16-ц визначено спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у вихованні шляхом надання побачень у першу суботу місяця з 10:00 години до 12:00 години, та третю неділю місяця з 15-00 години до 17-00 годин, у присутності матері ОСОБА_4 або бабусі ОСОБА_7 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року у справі № 638/1899/16-ц в частині позовних вимог ОСОБА_3 змінено та визначено спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10.00 години до 12.00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері ОСОБА_4 . Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 змінено в частині мотивів та обґрунтування відмови у позові. В іншій частині рішення залишено без змін.

16.07.2019 року державним виконавцем на підставі заяви ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №638/1899/16-ц виданого 07.08.2017 року. З метою повідомлення державного виконавця щодо того факту, що рішення суду заявницею сумлінно та добросовісно виконане ще до відкриття виконавчого провадження, 24.07.2019 року до Шевченківського ВДВС м.Харкова ГТУЮ у Харківській області подана заява, яка містила виклад дійсних обставин справи щодо виконання заявницею рішення суду, та щодо того, що звернення ОСОБА_3 до виконавчої служби фактично надумані. Проте, державним виконавцем Тущенко П.Л. не вчинялись відповідні дії спрямовані на закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням заявницею рішення суду до відкриття виконавчого провадження і в добровільному порядку. 11.08.2019 року державний виконавець Тущенко П.Л. разом з ОСОБА_3 здійснив вихід за адресою: АДРЕСА_1 місце проживання зокрема, дитини заявниці та заявниці де відбуваються зустрічі ОСОБА_3 з онуком. У вказаний день ОСОБА_8 мав скласти акт про виконання рішення суду, та відповідно, в силу вимог законодавства, постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду ще до відкриття виконавчого провадження, оскільки дитина перебувала вдома та вибігла на зустріч для спілкування з дідусем ОСОБА_3 . Жодних документів 11.08.2019 року під час вказаного виходу державного виконавця останнім не складалось. Акт від 11.08.2019 року скаржниця не бачила та складено без її участі. Державний виконавець в рамках рішення немайнового характеру не здійснює заходів примусового виконання рішення суду, а лише вчиняє дії саме щодо перевірки виконання рішення, а не заходів примусового характеру. Акт має складатись в присутності сторін виконавчого провадження та за участю понятих, вказаний акт не відповідає вимогам законодавства. Сама суть рішення суду передбачає спілкування, проведення часу ОСОБА_3 саме з дитиною, при цьому присутність матері при зустрічах є фактичною перевагою саме для матері, а не обов`язком. Відсутність ОСОБА_4 у день зустрічі у зв`язку із поважними причинами, форс-мажорними обставинами також не може вважатись причиною, обставиною за якою рішення суду можна вважати не виконаним. Скаржниця вважає, що акт державного виконавця є очевидно некоректними та абсурдними, а дії державного виконавця підтверджують факт упередженого ставлення з боку державного виконавця до заявниці та спрямовані виключно на незаконне сприяння інтересам стягувача та на затягування виконавчого провадження, грубо порушують конституційні права заявниці.

У відзиві на скаргу ОСОБА_3 зазначив, що дії державного виконавця правомірні оскільки у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному законом. Під час виходу за місце зустрічі з онуком, скаржниця в черговий раз, в порушення рішення суду була відсутня, замість неї була мати, що не передбачено рішенням суду. Актом від 11.08.2019 року державний виконавець зафіксував факт порушення скаржницею вимог судового рішення, вказаний акт складений відповідно до норм законодавства. За рішенням суду визначено порядок спілкування з дитиною у присутності матері. Скаржниця постійно створювала перешкоди для спілкування з онуком, через що ОСОБА_3 двічі звертався до органу опіки та піклування з проханням забезпечення можливості чи сприяння дитині у реалізації здійснення його прав щодо спілкування з дідусем. Тобто, про будь-яке сумлінне виконання рішення суду скаржницею мови йти в жодному разі не може. Крім того, скаржниця порушила строк для оскарження рішення та дії державного виконавця. На підставі викладеного ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні скарги.

Державний виконавець Тущенко П.Л. у відзиві на скаргу просив відмовити у задоволенні скарги зазначивши, що вимоги скаржниці надумані, рішення суду виконується у порядку встановленому ст.63 Закону України «Про виконавче провадження». Під час виходу до дому скаржниці, остання в черговий раз, в порушення рішення суду була відсутня, присутня була лише мати, що зафіксовано в акті державного виконавця.

Крім того, представником ОСОБА_5 подано клопотання з посиланням на подання скарги у строк визначений законодавством, також представник позивач просила відмовити ОСОБА_3 та державному виконавцю у долученні відзиву та додатків до нього

У судове засідання учасники справи не з`явились, представник ОСОБА_3 надав клопотання про розгляд справи за їх відсутності, представник ОСОБА_9 надав клопотання про відкладення слухання справи через запровадження карантину.

Щодо клопотання представника заявника про відкладення слухання справи суду зазначає наступне.

Ухвалою суду від 30.01.2020 року провадження по вищевказаній скарзі відкрито.

06.04.2020 року, 11.06.2020 року, 07.07.2020 року, 05.10.2020 року та 05.11.2020 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_10 зверталась до суду з клопотаннями про відкладення розгляду скарги через ризики для здоров`я спричинені розповсюдженням короновірусу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 44 ЦПК України визначає найбільш часті випадки зловживанням процесуальними правами, проте їх перелік не є вичерпним.

Верховний Суд у своїй судовій практиці висловив однозначну позицію, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту. Відтак, враховуючи, що перелік дій, наведений у частині другій статті 44 ЦПК України, не є вичерпним, то суд може визнати зловживанням процесуальними правами також інші дії, які мають відповідну спрямованість.

Частина 2 статті 43 ЦПК України, зобов`язує учасників справи виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Так, 11 березня 2020 року Кабінетом Міністром України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжнародному сполученні.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, зокрема Кабінет Міністрів України ухвалив рішення про продовження карантину в Україні до 31 грудня 2020 року.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

На даний час спрогнозувати календарну дату закінчення дії карантину на території України об`єктивно неможливо.

Частинами 1,2 статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд приймає до уваги те, що межі перенесення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Крім того, як зазначено у Постанові КГС ВС від 16 липня 2020 року у справі №924/369/19, карантин вже не перешкоджає розгляду справи, оскільки Постановою Кабінету Міністрів №392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією, зокрема, дозволено з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

При цьому, що сама по собі наявність оголошеного в країні карантину, без зазначення інших обґрунтованих підстав, що унеможливлюють прибуття сторони чи її представника у судове засідання або необхідності вчинення такою стороною передбачених законодавством процесуальних дій, не може бути визнана поважною причиною неприбуття учасника справи у судове засідання чи підставою відкладення такого засідання.

Так, оголошення карантину не зупиняє роботи судів, та представник скаржниці не позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, проте не скористалась своїм правом, та у клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначила причин, які безпосередньо перешкоджали їй взяти участь у судовому засіданні під час карантину (хвороба, самоізоляція, тощо).

Враховуючи викладене, оскільки розгляд скарги неодноразово відкладався за клопотанням представника скаржниці, учасниками справи надані всі наявні докази, клопотань про надання часу для подання додаткових доказів не подавалось, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника скаржниці про відкладення слухання справи.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частини 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Враховуючи наведене, суд визнає причини пропуску ОСОБА_11 строку на оскарження дій державного виконавця поважними та вважає за необхідне поновити цей строк.

Щодо строку на подання відзиву суд зазначає наступне.

Ухвалою судді від 30.01.2020 року встановлено строк на подання письмових заперечень на скаргу до 13.02.2020 року, проте ОСОБА_3 та державним виконавцем вказану копію ухвали судді отримано 17.02.2020 року та 14.02.2020 року. Відзив ОСОБА_3 надійшов до суду 02.03.2020 року, а відтак суд вважає за можливе прийняти наданий відзив.

На підтвердження доводів викладених у скарзі, ОСОБА_5 надано копію акту державного виконавця від 11.08.2019 року та диски з відеозаписом подій 11.08.2019 року.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Так, 11.08.2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Харків ГТУЮ у Харківській області Тущенко П.Л. при примусовому виконанні виконавчого листа №638/1899/16-ц виданого 07.08.2017 року в присутності ОСОБА_3 складено акт, що при виході за адресою: АДРЕСА_1 з метою виконання рішення суду, боржника ОСОБА_4 не було вдома, двері відчинила її мати, а відтак рішення суду неможливо виконати, оскільки це суперечить резолютивній частині рішення суду.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною встановлено ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Аналогічна норма міститься у пункті 10 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, в якій визначено, що у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Тобто, з урахуванням норми ст. 64-1 ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, державний виконавець повинен скласти акт, яким встановити факт виконання судового рішення , або факт невиконання судового рішення.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, доводи ОСОБА_5 щодо того, що державний виконавець в рамках рішення немайнового характеру не здійснює заходів примусового характеру та скаржниця добровільно виконала рішення суду, безпідставні та суперечать вищезазначеним нормам закону.

Статтею 7 розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону відповідно до якої за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Так за рішенням суду визначено спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10.00 години до 12.00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері.

При цьому, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, як випливає із змісту ч. 1 ст. 13 Закону України.

Така організаційна форма вчинення виконавчих дій, як складання актів, передбачена і пунктом 8 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, за змістом якої акт виконавця це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події.

Так, текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові виконавця, підстава для складання акта, особи, які були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт. У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції. У кінці акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються). Акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка "від підпису відмовився" проставляється напроти прізвища особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта. До акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, акт державного виконавця від 11.08.2019 року складене відповідно до вимог інструкції та доводи скаржниці не знайшли свого підтвердження.

З оглянутих судом дисків з відеозаписом події встановлено, що під час виходу державного виконавця з ОСОБА_3 для виконання рішення суду щодо побачення з онуком, ОСОБА_5 за повідомленням її матері перебувала у стоматолога, тобто не знаходилась вдома.

Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року у справі № 638/1899/16-ц в частині позовних вимог ОСОБА_3 змінено та визначено спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні з онуком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10.00 години до 12.00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері ОСОБА_4 .

Тобто, посилання скаржниці на те що, державний виконавець мав скласти акт про виконання рішення суду необґрунтовані, оскільки мати дитини була відсутня дома, а надання побачень з дитиною за відсутності матері дитини є порушенням порядку способу участі у вихованні дитини, встановленим рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржниці необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки дії державного виконавця вчинені в межах визначених законодавством повноважень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.449,450,451ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення, дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П.Л. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та дідусем відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий