Справа № 369/1396/20
Провадження № 2/369/2382/20
16.11.2020 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Моргун А.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,
В обґрунтуванні позову вказано, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.03.2017, що було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.06.2017, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн 00 коп. від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за Договором купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн 00 коп. від продажу вищевказаної квартири. За вказаним заочним рішенням виданий відповідний виконавчий лист, який звернуто до виконання. Проте, реального виконання судового рішення відповідачем не здійснено.
Представник позивача подав заяву у якій позов підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, відзив на позовну заяву суду не подавав.
За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.03.2017 у справі № 2-1492/12 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн 00 коп. від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за Договором купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів в розмірі 212 500 грн 00 коп. від продажу вищевказаної квартири. Вказане рішення набрало законної сили 22.06.2017.
14.07.2017 відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного судового рішення.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку, позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 10.03.2017 по 24.01.2020 у сумі 57 715 грн 00 коп., 3% річних за період з 10.03.2017 по 24.01.2020 у сумі 18 355 грн 36 коп.
Відповідач відзиву на позов не надала, доводів позивача не спростувала, контррозрахунку інфляційних втрат та 3% річних суду не надала.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Проценти річні за ч. 2 ст. 625 ЦК України є формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, оскільки за своїм характером відповідають всім ознакам цивільно-правової відповідальності.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 10.03.2017 по 24.01.2020 у сумі 57 715 грн 00 коп., 3% річних за період з 10.03.2017 по 24.01.2020 у сумі 18 355 грн 36 коп., всього 76 070 грн 36 коп.
Судові витрати по справі слід стягнути з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 509, 526, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 81, 141, 259, 264, 265, 266, 268, 280, 281 ЦПК України, суд -
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 10.03.2017 по 24.01.2020 у сумі 57 715 грн 00 коп., 3% річних за період з 10.03.2017 по 24.01.2020 у сумі 18 355 грн 36 коп., всього 76 070 грн 36 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. на користь ОСОБА_1 .
Інформація про позивача: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 ).
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня винесення заочного рішення суду.
Суддя Ковальчук Л.М.