КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/3435/19 Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8378/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Рейнарт І.М.

Секретаря судового засідання Рудик О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2019 року ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2013 році ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_3 (відповідач) у порядку приватизації державного житлового фонду стали власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/6 кожний.

Внаслідок смерті ОСОБА_6 у 2015 році відкрилася спадщина, яку фактично прийняли діти та дружина, як спадкоємці першої черги: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_3 (відповідач). Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , спадщину після якої шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини та відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли діти як спадкоємці першої черги: ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_3 (відповідач), ОСОБА_4 (відповідач). Приватним нотаріусом Олів`є Т.І. було заведено спадкову справу.

Позивачі вважали, що вони стали власниками 41/96 часток квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі, у свою чергу, власниками 55/96 часток квартири.

Зазначали, що після смерті ОСОБА_5 відповідачі стали чинити перешкоди у користуванні квартирою, зокрема не допускають позивачів у квартиру, висловлюють погрози і залякування. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною, опікуном якої призначено її сина ОСОБА_1 . З огляду на те, що ОСОБА_2 є недієздатною, потребує окремого догляду та піклування і, на відміну від інших співвласників, є єдиною жінкою (особою протилежної статі), позивачі вважали за доцільне виділити їм у користування кімнату площею 14,8 кв. м, оскільки ця кімнатна найбільше відповідає ідеальній частці позивачів у праві власності на квартиру.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд усунути перешкоди

у користуванні позивачам квартирою АДРЕСА_2 та вселити їх до цієї квартири; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 таким чином: виділити позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 14, 8 кв. м, а відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 виділити у користування житлові кімнати площею 16,2 кв.м і 9,9 кв.м, залишивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право проходу через житлову кімнату площею 16,2 кв.м, залишити в загальному користуванні учасників спільної часткової власності коридор площею 6,7 кв.м, кухню площею 7 кв.м, ванну кімнату площею 2 кв.м, вбиральню площею 1 кв.м., балкон площею 2, 68 кв.м.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у позові ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах позивачки ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині встановлення порядку користування жилим приміщенням є передчасними, суперечать нормам матеріального права та правовим позиціям, викладеним у п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст. 1268 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 15 травня 2013 року (справа №6-ЗбцсІЗ) та від 30 січня 2013 року (справа №№6-1732цс15), особи, які є спадкоємцями, незалежно від наявності чи відсутності свідоцтва про право на спадщину, частково наділені правами і відповідними обов`язками власника майна, з огляду на що відсутність свідоцтва на спадщину не може слугувати підставою для відмови у захисті цивільного права.

Стверджував, що відповідачами, всупереч волі позивачів, здаються в оренду кімнати в квартирі, що слугує підставою для виникнення постійних конфліктних ситуацій між сторонами, а тому вбачає, що єдиний можливий та ефективний спосіб урегулювання вказаних непорозумінь є встановлення порядку користування квартирою.

Акцентував увагу апеляційного суду на те, що в рішенні суду першої інстанції не наведено мотивів відхилення доводів позивачів щодо претендування ними на кімнату площею 14,8 квадратних метрів, оскільки вона практично відповідає розміру ідеальної частки позивачів у спірній квартирі.

Вважав, що суд першої інстанції не розглянув вимоги та обґрунтування щодо факту не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, чим позбавив останнього можливості здійснювати догляд за недієздатною матір`ю.

На думку апелянта, місцевим судом безпідставно стягнуто судові витрати з позивача за відсутності у матеріалах справи обов`язкових документів і відомостей, передбачених частинами третьою та четвертою статті 137 ЦПК України.

У поданому відзиву на апеляційну скарги відповідач ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а судове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року - без змін, посилаючись на те, що у порушення норм діючого законодавства позивачами не надано об`єктивних та переконливих доказів того, що відповідачами чиняться перешкоди у проживанні позивачів у спірній квартирі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 - заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 40,9 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 16,2 кв.м, 2-а кімната - 14,8 кв.м, 3-я кімната - 9,9 кв.м; кухня площею 7,0 кв.м; вбиральня площею 1,0 кв.м; ванна кімната площею 2,0 кв.м; коридор площею 6,7 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,68 кв.м, загальна площа квартири становить 60,28 кв.м.

Відповідно до плану квартири, кімната площею 9,9 кв.м є ізольованою. Кімнати площею 16,2 кв.м та 14,8 кв.м є суміжними (а.с. 11-12 том 1).

Згідно з свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлового-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 березня 2013 року № 161, співвласниками квартири в рівних долях є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_3 (відповідач) (а.с. 10 том 1).

ОСОБА_6 , якому належала на праві власності 1/6 частин спірної квартири, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28 лютого 2019 року серія НОМЕР_1 (а.с. 13 том 1).

Документального підтвердження оформлення спадкоємцями спадкових прав після смерті ОСОБА_6 матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

ОСОБА_5 , якій належала на праві власності 1/6 частин спірної квартири, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від від 26 жовтня 2018 року серія НОМЕР_2 (а.с. 14 том 1).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 було визнано недієздатною, опікуном якої призначено ОСОБА_1 (а.с. 19-20 том 1).

Із витребуваної спадкової справи № 77/2018 до майна померлої ОСОБА_5 вбачається, що 29 жовтня 2018 року опікун ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Міхніч (Олів`є) Т.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 . Спадщину після смерті матері ОСОБА_5 прийняли ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 (відповідачі у справі), подавши відповідні заяви до нотаріуса (а.с. 92-126 том 1).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 125 том 1).

Актом ЖЕД № 302 від 15 травня 2019 року зафіксовано факт, що станом на момент складання акта ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (відповідачі у справі) не проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 150 том 1).

Про те, що в спірній квартирі ніколи не проживав спільно зі своїми братами, сестрою та батьками підтвердив у поданому відзиві на позов, та у поясненнях в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 (а.с. 60-68 том 1).

Під час судового розгляду справи, відповідачі, заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , який діє у свої інтересах та в інтересах ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що з дозволу матері ОСОБА_5 вони здавали в оренду дві кімнати спірної квартири. В 2014 році ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та їх мати переїхали проживати до м. Яготин. У зв`язку з тим, що ОСОБА_8 отримувала маленьку пенсію, син їй зовсім не допомагав, було вирішено здавати і її кімнату в оренду. Після смерті матері позивачка ОСОБА_8 переїхала до Києва та проживає в своїй кімнаті площею 9,9 кв.м. Позивач ОСОБА_1 в зазначеній квартирі не проживає, а проживає у дружини, влаштовує скандали та був проти того, щоб здавали в оренду кімнати, ламав двері та викликав міліцію. Разом з тим, відповідачі ніколи не чинили перешкод позивачам у користуванні квартирою.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що на даний час в квартирі проживає позивачка та квартиранти. Ніхто ніколи не чинив позивачам перешкод у користуванні квартирою. Броньовані двері в квартирі були вставлені приблизно десять років тому, з тих пір замки не змінювались. У ОСОБА_8 завжди були ключі від квартири. Крім того, ОСОБА_4 зазначив, що на даний час спадщина не прийнята, тільки були подані заяви про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти позову, надав пояснення аналогічні поясненням ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів.

Досліджуючи вимоги та заперечення сторін у справі, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, суд першої інстанції, виходив з такого.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Поняття права власності визначено статтею 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин 1,2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва - частина 1 статті 382 ЦК України.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції й це вбачається із матеріалів справи, що під час судового розгляду справи учасниками справи визнані обставини щодо постійного проживання в спірній квартирі позивачки ОСОБА_2 .

Заявлені вимоги та надані докази позивачами свідчать про те, що безперешкодний доступ до спірної квартири має і позивач ОСОБА_1 , що стверджується актом від 12 травня 2019 року, складений на вимогу позивачів (а.с. 149 том 1). А також зверненням позивача ОСОБА_1 до Деснянського УП ГУНП у місті Києві від 28 грудня 2018 року (а.с. 24-25 том 1).

У поданій заяві про вчинення кримінального правопорушення, зареєстрована Деснянським УП ГУНП у місті Києві 28 грудня 2018 року № С-6751, заявник ОСОБА_1 підтвердив, що він разом з матір`ю користується будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_4 та квартирою АДРЕСА_2 , що є спадковим майном після смерті ОСОБА_5 . Звернення до правоохоронних органів стосувалось тих обставин, що рідний брат матері ОСОБА_4 погрожував знищити (спалити) квартиру та будинок, в якій він та його мати проживають, а за нездійснення цих погроз вимагав від них добровільно відмовитись від спадщини, що залишалась після ОСОБА_5 . Вказані висловлювання заявник ОСОБА_1 сприйняв як реальні погрози та просив розпочати досудове слідство за вчинення дій, які мають ознаки складу злочину, передбаченого статтею 189 КК України (а.с. 24-25 том 1). В ході проведеної перевірки не виявлено ознак кримінального правопорушення (а.с. 26-27 том 1).

Надаючи оцінку вищенаведеним доказам, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачами не доведено факт того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні позивачами права користування власністю, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення позивачів в квартиру АДРЕСА_2 .

Розглядаючи спір в частині вимог позивачів про встановлення порядку користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції правильно керувався тим, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у вказаному майні.

Суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Досліджуючи докази в цій частині вимог, судом першої інстанції встановлено, що співвласниками спірної квартири в рівних долях, тобто по 1/6 частин, є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_3 (відповідач), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлового-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 березня 2013 року № 161 (а.с. 10 том 1).

Документального підтвердження щодо визначеного кола спадкоємців, а також оформлення спадкоємцями спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , якому належала на праві власності 1/6 частин спірної квартири, та перерозподіл вказаної частки між спадкоємцями матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

Не отримані спадкоємцями, якими є позивачка ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , до складу якої входить, у тому числі, і належне їй за життя право власності на 1/6 частин спірної квартири.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 77/2018 до майна померлої ОСОБА_5 та не заперечуються учасниками справи.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Аналіз вказаної норми права вказує на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи в цій частини вимог свідчать про те, що виникнення у спадкоємців права власності на спадкове майно у виді 1/6 частин спірної квартири, що належала ОСОБА_6 та 1/6 частин спірної квартири, що належала ОСОБА_5 , як на об`єкт нерухомого майна, документально не підтверджено, а відтак розподіл часток у праві власності на спільне майно, а саме про належність позивачам на праві власності 41/96 частин квартири, а відповідачам - 55/96 частин квартири, здійснений позивачами на власний розсуд.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки за змістом частини третьої статті 358 ЦК України надання співвласнику у користуванні частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна надання якого у користування вимагає такий співвласник, суд першої інстанції з урахуванням змісту зазначених норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , щодо встановлення порядку користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_2 за запропонованим позивачами варіантом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення позову ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , оскільки вони відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом першої інстанції правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновок суду судом першої інстанції в частині вимог щодо встановлення порядку користування жилим приміщенням суперечить нормі матеріального права - статті 1268 ЦК України є безпідставними, з огляду на таке.

Як передбачено у частині 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що законодавець розмежовує поняття право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Так, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, однак документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України надання співвласнику у користуванні частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна надання якого у користування вимагає такий співвласник.

Отже, застосовуючи вказану норму права, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, однак за основу береться ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Проте позивачами не доведено належними та допустимими доказами розмір ідеальної частки у праві власності на спільне майно, з урахуванням заявлених прав на 2/6 частин квартири як спадкового майна, без надання підтверджуючих документів виникнення права власності на спадкове майно, з визначеною часткою у такому майні, як на об`єкт нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для справи. А наведені в апеляційній скарзі доводи, які зводяться до переоцінки доказів, цих висновків суду першої інстанції не спростовують.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Савченка А.Ю., який здійснював представництво інтересів відповідача ОСОБА_4 в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з положеннями частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, що на підтвердження наданих послуг з правничої допомоги відповідачем ОСОБА_4 подані суду договір про надання правової допомоги № 1/03/04/19 від 03 квітня 2019 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Астра» та ОСОБА_4 ; додаток № 1 до договору, акт прийому-передачі наданої правової допомоги до договору від 16 квітня 2019 року з детальним описом робіт (послуг), виконаних для надання правової допомоги, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 16 квітня 2019 року, а також банківська квитанція про сплату ОСОБА_4 гонорару згідно договору № 1/03/04/19 від 03 квітня 2019 року на суму 12 000,00 грн. (а.с. 59, 76-81 том 1).

Зменшуючи розмір судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою до 6 000,00 грн., суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Визначаючи розмір витрат, понесених відповідачем ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000,00 грн., та розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, судом першої інстанції враховано складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, ціну позову та значення справи для сторони, кількість судових засідань, присутність на них адвоката відповідача, а також тривалість судових засідань, заяву представника позивача щодо заявлених витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд першої інстанції вірно визначив їх розмір в сумі 6 000,00 грн., а тому в цій частині доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: