Справа №442/5994/20
Провадження №2/442/1434/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Нагірної О.Б.

за участю секретарів судових засідань Кмітя Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 442/5994/20 за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення, суд -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на нежитлове приміщення перукарні, загальною площею 30,9 кв.м, реконструйованого з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.04.2006 року вона з ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 23.04.2009 року рішенням виконкому Дрогобицької міської ради №111 їм, як власникам, дозволено вести проектування та реконструкцію даної приватизованої квартири під перукарню за згодами власників сусідніх квартир та КП «Будинкова управа №2». Квартиру № НОМЕР_1 виведено з житлового фонду міста та знято з балансу КП «Будинкова управа №2».

В 2010 році ліцензованою організацією ПП «Фенікс» виготовлено робочий проект реконструкції квартири, розроблено та погоджено всі технічні умови, проект пройшов погодження через державну експертизу та 19.11.2010 року був затверджений головним архітектором м.Дрогобича, начальником відділу містобудування та архітектури. Протягом листопада-грудня 2010 року у відповідності до проекту позивачем здійснена реконструкція квартири під перукарню. Крім цього, згідно затвердженого проекту проведено влаштування окремого входу та сходів, отримано погодження головним архітектором міста, директором департаменту міського господарства, відділом економіки, Дрогобицькою міською санепідемстанцією, держпожежнагляду, газовою службою, електромережею, КП «Дрогобич водоканал».

Незважаючи на те, що станом на лютий 2011 року всі роботи по реконструкції приміщення були завершені, в силу сімейних обставин, позивач не отримала дозволу на початок будівельних робіт. Протягом 2010-2020 років не мала можливості вчиняти дії по узаконенню реконструкції, оскільки усиновила двох дітей.

08.07.2020 року позивач звернулась до Дрогобицької міської ради з питанням прийняття в експлуатацію вказаної реконструйованої квартири, однак їй відмовлено.

Враховуючи вказане, позивач змушена звернутись в суд за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, 19.10.2020 року про що повідомлено сторони, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Дана ухвала надсилалась сторонам по справі.

19.10.2020 року від відповідача, представника виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить частково відмовити у позовних вимогах позивача, а саме: щодо узаконення малої архітектурної форми (сходів), що суміжні з реконструйованою квартирою АДРЕСА_2 , оскільки такі є причиною скарг мешканців. Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 15.09.2020 прийнято рішення про демонтаж вказаних сходів. Крім цього, роботи по реконструкції велися без отримання дозволу на проведення будівельних робіт в інспекції архітектурно-будівельного контролю.

Відповіді на відзив до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у рівних частках право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв.м.

Відповідно договору купівлі-продажу від 24.07.2015 року ОСОБА_1 набула у власність іншу Ѕ ідеальну частку вказаної квартири.

Також судом встановлено, що після придбання даної квартири у 2006 року власниками було здійснено її реконструкцію на підставі рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №111 від 23.04.2009 року. Відповідно до п.1.3 вказаного рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на проектування та реконструкцію приватизованої квартири АДРЕСА_1 під перукарню за згодою власників сусідніх квартир та КП «Будинкова управа №2». Квартиру № НОМЕР_1 вирішено вивести з житлового фонду міста і зняти з балансу КП «Будинкова управа №2». Крім цього, даним рішенням зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до здачі об`єкта в експлуатацію звернутись у ліцензовану організацію для виготовлення технічної документації з визначення частки площі земельної ділянки для здійснення плати за землю, а також до моменту отримання дозволу на початок будівельних робіт в інспекції архітектурно-будівельного контролю отримати з КП «Комбінат міського господарства» угоду на вивезення будівельних та негабаритних відходів, укласти договір на пайову участь у соціально-економічному розвитку міста, який погодити на засіданнях постійних комісій ради з питань планування фінансів та бюджету, комунального господарства, будівництва та архітектури.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач обґрунтовує його нормами ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 року у справі № 520/17520/14-ц вказав, що наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Пункт 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, суд приходить до висновку, що реконструйована позивачем квартира АДРЕСА_1 без затвердження проектної документації та без права на виконання будівельних робіт, є об`єктом самочинного будівництва.

За ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з пп.6 п. „б" ч.1 ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо самочинного будівництва є адміністративна процедура, передбачена відповідними нормативно-правовими актами, а компетентними органами для її здійснення є органи місцевого самоврядування.

Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 46, визначається механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Крім цього, рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 31.07.2020 року позивачу відмовлено в прийнятті в експлуатацію об`єкта «реконструкції приватизованої квартири АДРЕСА_1 », оскільки будівельні роботи проведені без відповідного документа. Передбаченого ст..34 ЗУ «Про регулювання містобудівельної діяльності».

Позивачем не надано доказів того, що нею оскаржувалась вказана відмова Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 08.07.2020 року.

У відповідності до п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Що стосується статті 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, то така не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Так, підставою для застосування статті 392 ЦК України є оспорювання чи невизнання іншою особою належного позивачу права.

Якщо особі належить певне суб`єктивне право на річ, то така особа вправі звернутися до суду з вимогою про визнання за нею цього права.

У відповідності до статті 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

Виходячи з матеріалів справи, позивач не набувала права власності на спірний об`єкт, а має намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.

Однак, враховуючи вказані норми ЦК України, відсутні підстави для визнання права власності на спірний об`єкт за позивачем.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Виходячи із змісту ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Таким чином, відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Позивачем подано позов про визнання права власності на реконструйовану квартиру, та відповідачем до участі у справі залучено лише Дрогобицьку міську раду. Інших же осіб прав та обов`язків яких такий спір стосується, зокрема, власників (співвласників) квартир у будинку, у якому розташована спірна, реконструйована квартира до участі у справі не залучено як співвідповідачів, хоча потенційне рішення суду про задоволення позову та визнання права власності за позивачкою прямо впливає на їх права та законні інтереси, а з відзиву на позовну заяву виконавчого комітету Дрогобицької міської ради вбачається про наявність скарг мешканців будинку АДРЕСА_3 щодо встановлених позивачем сходів до фундаменту будинку.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не в змозі давати оцінку підставам та предмету позову та ухвалювати рішення.

Клопотань про залучення згаданих осіб як співвідповідачів позивач не заявляла.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, суд приходить до висновку, що позивач здійснила самочинне будівництво без належних дозвільних документів, не погодила їх у встановленому законом порядку і таке порушує права третіх осіб, яких позивачем не було залучено до розгляду справи, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

В позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського Апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.Б.Нагірна