Постанова

Іменем України

19 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 638/5172/17

провадження № 61-21008св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року у складі судді Шестака О. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Бровченка І. О., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики від 27 березня 2014 року № 1, відповідно до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 57 758,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 27 березня 2009 року, яка повинна бути повернута у повному обсязі не пізніше 01 липня 2016 року.

Вказував, що 19 серпня 2015 року ОСОБА_2 частково повернув позику у розмірі 7 000,00 доларів США, але на момент повернення позики, який визначено договором, а саме 01 липня 2016 року, грошові кошти у повному обсязі не повернуті, та станом на момент звернення до суду заборгованість за договором № 1 складає 50 758,00 доларів США.

Відповідно до пункту 4.1 договору № 1 у разі прострочення повернення позики ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,1 % від несвоєчасно повернутих коштів за кожний день прострочення, що за період з 02 липня 2016 року по 03 квітня 2017 року, тобто 276 днів, становить 14 007,00 доларів США.

Також між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики від 10 березня 2016 року № 2, відповідно до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 856 990,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 07 травня 2013 року, яка повинна бути повернута у повному обсязі не пізніше 31 грудня 2017 року.

Зазначав, що направив на адресу ОСОБА_2 повідомлення про повернення суми позики від 30 листопада 2017 року, яке останній проігнорував та порушив умови договору № 2, не повернувши позику до 31 грудня 2017 року.

Станом на момент звернення до суду заборгованість за договором № 2 складає 856 990,00 доларів США, що свідчить про невиконання ОСОБА_2 прийнятих на себе зобов`язань з повернення позики у повному обсязі, чим порушено умови договору № 2.

ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Оскільки договори позики укладені одним із подружжя та отримані грошові кошти використані в інтересах сім`ї, отже, є спільною власністю подружжя, шлюбний договір між ними не укладено, то наявні підстави для солідарного стягнення боргу і з ОСОБА_3 .

У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у розмірі 921 755,00 доларів США, з яких за договором позики від 27 березня 2014 року № 1 - 64 765,00 доларів США, що складаються із суми позики у розмірі 50 758,00 доларів США та пені у розмірі 14 007,00 доларів США, та за договором позики від 10 березня 2016 року № 2 - у розмірі 856 990,00 доларів США; покласти на відповідачів судові витрати зі сплати судового збору в сумі 8 810,00 грн.

У свою чергу ОСОБА_2 у травні 2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договорів (правочинів) недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є нерезидентом України та у договорах позики зазначено місцем їх укладення м. Таллінн, проте згідно з вимогами чинного законодавства будь-які кредити (позики), отримані від нерезидента, підлягають реєстрації в Національному банку України (далі - НБУ) до фактичного одержання кредиту, та у договорах позики має бути передбачено обов`язкову умову про те, що вони набирають чинності з моменту (або не раніше) такої реєстрації.

При укладенні договорів позики не дотримано обов`язкових вимог щодо форми і змісту договору позики в іноземній валюті між фізичними особами - резидентом та нерезидентом України; оспорювані договори не зареєстровані у встановленому законом порядку, реєстраційні свідоцтва на них НБУ не виписувались і в банківський реєстр не вносились.

Грошові кошти у валюті на адресу позичальника не поступали взагалі.

Умови договорів щодо повернення готівкою нерезиденту сум позики суперечать чинному законодавству, як і встановлення сторонами в договорах нарахування пені в розмірі 0,1 % у іноземній валюті - доларах США.

У зв`язку із зазначеним ОСОБА_2 просив визнати недійсними повністю договори (правочини) позики валютних коштів від 27 березня 2014 року № 1 та від 10 березня 2016 року № 2, укладені між нерезидентом України фізичною особою ОСОБА_1 та резидентом України ОСОБА_2 ; судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 795 510,80 грн, що складаються із суми боргу за договором позики від 27 березня 2014 року № 1 в розмірі 50 758,00 доларів США, що станом на 06 грудня 2018 року за офіційним курсом НБУ (27,975656 грн за 1 долар США) становить 1 419 988,35 грн; пені в розмірі 0,1 % від несвоєчасно повернутих коштів за кожен день прострочки за договором позики від 27 березня 2014 року № 1 - у розмірі 50 758,00 доларів США за період з 02 липня 2016 року по 03 квітня 2017 року (276 днів) в розмірі 14 007,00 доларів США, що станом на 06 грудня 2018 року за офіційним курсом НБУ (27,975656 грн за 1 долар США) становить 391 855,01 грн; суми боргу за договором позики від 10 березня 2016 року № 2 в розмірі 856 990,00 доларів США, що станом на 06 грудня 2018 року за офіційним курсом НБУ (27,975656 грн за 1 долар США) становить 23 974 857,44 грн, та судового збору в сумі 8 810,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів (правочинів) недійсними відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт одержання коштів за договорами позики від 27 березня 2014 року № 1 та 10 березня 2016 року № 2, написання відповідних розписок і укладання цих договорів ОСОБА_2 не заперечувався, він не повернув отримані від позивача кошти у загальному розмірі 907 748,00 доларів США в обумовлений строк, що свідчить про правомірність заявлених позовних вимог, у свою чергу пунктом 4.1 договору позики від 27 березня 2014 року № 1 в разі прострочення терміну повернення суми позики позичальником передбачена пеня у розмірі 0,1 % від несплаченої в строк суми за кожен день прострочення платежу до моменту належного виконання відповідних зобов`язань, що є підставою для нарахування позивачем відповідної суми пені. Водночас щодо притягнення в якості співвідповідача у справі ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав жодних переконливих доказів щодо укладання її чоловіком договорів позики в інтересах сім`ї та доказів того, що майно, одержане за договорами, використане в інтересах сім`ї, на підставі чого суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо відповідальності ОСОБА_3 по боргам свого чоловіка ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання спірних договорів позики недійсними у зв`язку з тим, що кожна зі сторін в момент укладення кожного спірного договору розуміла умови правочину, їх правові наслідки, їх недійсність судом не встановлена, що свідчить про недоведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у справі, в якій співвідповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення повністю та ухвалити нове судове рішення про відмову повністю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до відповідачів та про задоволення в повному обсязі зустрічного позову ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі заявник щодо порушення судами норм процесуального права зазначає, що уточненою позовною заявою від 24 січня 2018 року про збільшення розміру позовних вимог, поданою представником позивача до суду першої інстанції, фактично одночасно змінено і предмет, і підставу позову; апеляційний суд належним чином не дослідив важливе питання щодо резидентства позивача, задовольнившись лише формальною відпискою органу державної фіскальної служби України на ухвалу про витребування доказів з цього приводу.

Щодо порушення судами норм матеріального права заявник вказує на те, що:

1) тимчасова посвідка на постійне проживання в Україні є лише дозволом (правом) на постійне проживання в Україні і не підтверджує факт постійного проживання в Україні чи резидентства України, отже така посвідка позивача, який постійно проживає в іноземній державі, не свідчить про наявність у нього статусу резидента України як на час підписання спірних договорів позики і розписок, так і подання позову до суду. Позивач не є резидентом, тому на нього розповсюджується дія нормативних актів про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, висновок судів про протилежне є хибним. Заявник не отримував від ОСОБА_1 грошових коштів в будь-якому вигляді, так як був переконаний, що має справу із іноземним громадянином, а видані на його ім`я боргові розписки призначені лише для демонстрації намірів відповідача третім особам (потенційним інвесторам чи дружині ОСОБА_1 ) для оформлення в подальшому належним чином договорів з їх реєстрацію в НБУ і отримання на рахунок в банківській установі реальних валютних коштів від нерезидента України - позивача у справі;

2) судами не взято до уваги фактичні реальні обставини підписання спірних договорів позики валютних коштів, вони не були належним чином зареєстровані в НБУ, сторони не вказали в їх тексті законодавчо обов`язкової умови про те, що вони набирають чинності з моменту (або не раніше) їх реєстрації в НБУ, з видачею реєстраційного свідоцтва, та обов`язковість одержання і погашення позики лише в безготівковій формі. Ці порушення при укладенні договорів позики є наслідком їх недійсності або як мінімум свідчить про їх неукладеність, а тому не породжують для його сторін ніяких прав та обов`язків;

3) судами визначено в оскаржуваних рішеннях розмір неустойки в іноземній валюті, а її розмір (0,1 % в день) не відповідає вимогам щодо стягнення не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

У січні 2020 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, як таку, що є безпідставною, а оскаржувані судові рішення, які є законними та обґрунтованими, - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року (з урахуванням ухвал Верховного Суду від 03 грудня 2019 року про надання строку для усунення недоліків та від 19 листопада 2020 року про виправлення описки) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали справи № 638/5172/17 із Дзержинського районного суду м. Харкова та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2020 року матеріали справи № 638/5172/17 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в апеляційному порядку не переглядалось, а також з урахуванням змісту касаційної скарги, в якій ОСОБА_2 зазначає, що рішення судів про відмову в стягненні боргу в солідарному порядку з його дружини ним не оскаржується та є законним, то рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року та постанова Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року в зазначеній частині в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої у листопаді 2019 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладання шлюбу від 01 липня 1988 року.

ОСОБА_1 є громадянином Естонської Республіки та має тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серія НОМЕР_1 , що видана 27 квітня 2005 року та діє безстрокова. Згідно з цією посвідкою він мав постійне місце проживання в Україні на момент укладання договорів позики № 1 та № 2. Позивач в 2005 році прибув на територію України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 17 травня 2005 року по 20 травня 2011 року. З 11 листопада 2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

27 березня 2009 року у м. Севастополь ОСОБА_2 складено розписку про те, що він прийняв від громадянина Естонії ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 57 758,00 доларів США у якості інвестиції у спільне будівництво за адресою: АДРЕСА_3 .

07 травня 2013 року у м. Харкові ОСОБА_2 складено розписку про те, що він взяв у борг у громадянина Естонії ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 856 990,00 доларів США, які зобов`язується повернути протягом 20 днів з моменту вимоги.

27 березня 2014 року у м. Таллінн між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 1, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 57 758,00 доларів США.

Згідно з пунктом 1.2 договору датою отримання позики вважається дата складання розписки, 27 березня 2009 року, що підтверджує отримання грошових коштів позичальником.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що цільовим призначенням використання суми позики є інвестування позичених коштів у будівництво об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 1.4 договору позичальник зобов`язується повернути всі отримані від позикодавця грошові кошти у повному обсязі або на першу вимогу позикодавця протягом 20 робочих днів з моменту пред`явлення такої вимоги, або після завершення будівництва і продажу об`єкта нерухомості за вказаною адресою, але не пізніше 01 липня 2016 року.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що сума позики видається позичальнику готівкою за розпискою, складеною 27 березня 2009 року, у загальній сумі, зазначеній у пункті 1.1 цього договору.

Згідно з пунктом 2.2 договору строком повернення суми позики є 01 липня 2016 року. Строк повернення суми позики не продовжується за будь-яких умов за виключенням письмової домовленості сторін.

Відповідно до підпункту 3.3.2 договору позичальник має право повернути позикодавцю суму позики особисто або шляхом виконання своїх зобов`язань за участю третіх осіб наступним чином: шляхом безготівкового розрахунку на рахунок позикодавця або готівкою.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що у випадку прострочення повернення суми позики позичальник сплачує пеню у розмірі 0,1 % від невиплаченої у строк суми за кожен день прострочення платежу до моменту виконання зобов`язання належним чином.

10 березня 2016 року у м. Таллінн між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 2, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 856 990, 00 доларів США.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3, 1.4 договору датою отримання позики вважається дата складання розписки - 07 травня 2013 року, що підтверджує отримання грошових коштів позичальником. Розписка від 07 травня 2013 року складена рукописно позичальником та є невід`ємною частиною договору.

Позичальник зобов`язується повернути всі отримані від позикодавця грошові кошти у повному обсязі на першу вимогу позикодавця протягом 20 робочих днів з моменту пред`явлення такої вимоги, але не пізніше 31 грудня 2017 року.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що сума позики видається позичальнику готівкою за розпискою, складеною 07 травня 2013 року, у загальній сумі, зазначеній у пункті 1.1 договору.

Згідно з пунктом 2.2 договору строком повернення суми позики є 31 грудня 2017 року. Строк повернення суми позики не продовжується за будь-яких умов за виключенням письмової домовленості сторін.

Відповідно до підпункту 3.3.2 договору позичальник має право повернути позикодавцю суму позики особисто або шляхом виконання своїх зобов`язань за участю третіх осіб наступним чином: шляхом безготівкового розрахунку на рахунок позикодавця.

30 листопада 2017 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про повернення суми позики, у якому він просив повернути суму позики за договором від 10 березня 2016 року № 2 у розмірі 856 990,00 доларів США не пізніше 31 грудня 2017 року на його банківський рахунок.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції двічі за клопотанням представника відповідача до Головного Управління Державної податкової служби України в місті Києві направлялись запити щодо надання довідки - підтвердження статусу податкового резидента України ОСОБА_1 відповіді Управління від 07 жовтня 2019 року вбачається, що Податковий кодекс України не містить норми щодо необхідності одержання іноземцями будь - яких документів від контролюючих органів, що підтверджують статус податкового резидента України.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (частини перша-третя статті 545 ЦК України).

Відповідно до положень статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, про що зазначено у частині першій статті 549 ЦК України. Пенею у свою чергу є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно з частинами першою-другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, оскільки судами установлено факт одержання коштів відповідачем ОСОБА_2 за спірними договорами позики, складання ним відповідних розписок, оригінали яких містяться в матеріалах справи, наявність боргу перед позивачем та невиконання взятих на себе зобов`язань з повернення коштів.

Доводи касаційної скарги в цій частині суперечать встановленим у справі обставинам та зводяться до переоцінки доказів у справі, що згідно з приписами статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо стягнення пені

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Правовий режим іноземної валюти на території України хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині відхиляються, оскільки умовами договорів про надання позики в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, і суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, позивач поряд із сумою боргу має право і на пред`явлену пеню в іноземній валюті, передбачену умовами договору позики, урахували практику Великої Палати Верховного Суду з цього приводу, правильно її застосували, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів, що не може бути підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Невідповідність вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» відсутня, оскільки цей Закон згідно з його преамбулою регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, але суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності, тобто на спірні правовідносини він не розповсюджується.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Положенням про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затвердженим Постановою НБУ від 17 червня 2006 року № 270 (діяв на дату підписання спірних договорів/розписок, втратив чинність на підставі Постанови НБУ від 05 лютого 2019 року № 31, далі - Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам), передбачено, що резиденти (юридичні особи, фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності, фізичні особи) можуть одержувати кредити, позики, у тому числі поворотну фінансову допомогу в іноземній валюті від нерезидентів відповідно до договорів та в порядку, установленому цим Положенням (пункт 1 цього Положення).

Резидент-позичальник (крім уповноваженого банку України) залучає кредит від нерезидента через уповноважений банк, який надав згоду на обслуговування операцій за договором (пункт 1.2 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам). Резидент-позичальник зобов`язаний зареєструвати договір у НБУ до фактичного одержання кредиту (пункт 1.7 Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам).

Згідно з Указом від 27 червня 2009 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» договори, які передбачають виконання резидентами боргових зобов`язань перед нерезидентами за запозиченими у них кредитами, позиками в іноземній валюті, підлягають реєстрації НБУ. Уповноважені банки здійснюють обслуговування операцій за договорами на підставі реєстраційних свідоцтв (пункт 1 зазначеного Указу).

Резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації, за винятком договорів про одержання кредитів уповноваженими банками на строк, що не перевищує один рік; не допускається реєстрація укладених резидентами-позичальниками договорів, згідно з якими передбачена сплата резидентами-позичальниками процентів за користування кредитами (без урахування відповідних комісій), до фактичного надходження в Україну кредитних коштів від нерезидентів або до здійснення сплати нерезидентами-кредиторами зобов`язань за зовнішньоекономічними договорами резидентів-позичальників за межами України чи до зарахування кредитних коштів на рахунок резидента-позичальника, відкритий за межами України (пункти 1.15-1.16 глави 1 розділу І Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам у редакції, чинній на дату підписання спірних договорів/розписок).

Резиденти-позичальники одержують та погашають кредити лише в безготівковій формі (пункт 1.4 глави 1 розділу І Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам у редакції, чинній на дату підписання спірних договорів/розписок).

Згідно з пунктом 5 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (діяв на дату підписання спірних договорів/розписок, втратив чинність на підставі Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року № 2473-VIII) резиденти - це фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном.

У підпункті 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (що набрав чинності з 01 січня 2011 року) зазначено, що фізична особа-резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Законними підставами перебування на території України для іноземців є підстави, встановлені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статтею 5 якого передбачено отримання іноземцями посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Посвідкою на постійне проживання є документ, що посвідчує особу іноземця та підтверджує право на постійне проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

З урахуванням наведених норм суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, врахувавши, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності укладених договорів позики, кожна зі сторін в момент укладення спірних договорів розуміла умови правочинів, їх правові наслідки, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не є резидентом, тому на нього розповсюджується дія нормативних актів про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, відхиляються, оскільки позивач, як установлено судами, на момент підписання оспорюваних договорів позики та розписок, подачі позову мав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні, що діє безстроково.

Приписи Податкового кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2011 року (окрім цього, перший спірний договір позики укладений ще у березні 2009 року), не розповсюджується на спірні правовідносини в частині отримання у позивача коштів, наявної у відповідача перед ним заборгованості та необхідності її погашення.

Так само відсутність державної реєстрації в НБУ договорів позики, про що зазначає заявник, не може бути підставою для визнання їх недійсними згідно зі статтею 203 ЦК України, оскільки така реєстрація договорів жодним чином не впливає на взаємні зобов`язання сторін договорів.

Питання можливого порушення позивачем положень Податкового кодексу України правильність висновків судів не спростовують та не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже, доводи касаційної скарги щодо цього є неспроможними.

Щодо доводу про порушення судами норм процесуального права

Суд обмежений вимогами диспозитивності цивільно-процесуального судочинства та не може вийти за межі позовних вимог.

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, що проявляється в матеріально-правовій заінтересованості отримати певне матеріальне благо.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Під підставами позову, які згідно зі статтею 31 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на дату подання позовної заяви) та статтею 49 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання уточненої позовної заяви) може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмета позову не допускається.

Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Отже, усною заявою це процесуальне право не може бути реалізоване і така заява не породжує правових наслідків. Проте, якщо позивач бажає змінити підстави або предмет позову, він може клопотати про оголошення перерви в судовому засідання для надання йому можливості скласти відповідну заяву.

Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.

Доводи касаційної скарги заявника про грубе порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення у зв`язку з одночасною зміною предмету та підстави позову при подачі уточненої позовної заяви ОСОБА_1 були предметом розгляду апеляційного суду, який дійшов правильного висновку про те, що оскільки уточнена позовна заява подана позивачем до проведення підготовчого засідання у справі, тому порушень суду першої інстанції в її прийнятті не вбачається.

Апеляційний суд правильно звернув увагу, що уточнена позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована існуванням між сторонами ще одного договору позики, про який у первісному позові не зазначено. І первісною, і новою вимогою ОСОБА_1 було стягнення суми грошових коштів, позивачем лише було збільшено розмір вимог, що допускається одночасно зі зміною підстави позову згідно з пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 49 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання уточненої позовної заяви). Отже, доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Не є спроможними доводи касаційної скарги щодо процесуального порушення апеляційного суду, оскільки останній здійснив розгляд справи на підставі формальних відповідей Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві, так як апеляційний суд належним чином розглянув клопотання апелянта, частково їх задовольнивши, відповідно до частини першої статті 89 ЦПК (у редакції, чинній на дату розгляду справи апеляційним судом) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, отже, доводи у цій частині зводяться до переоцінки доказів у справі, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції. До того ж витребувані апеляційним судом на підставі клопотань заявника відомості щодо підтвердження статусу податкового резидента України відносно позивача не мають вирішального правового значення для правильного вирішення цієї справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 є аналогічними тим аргументам, які були викладені його у зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі, вони перевірялися судами попередніх інстанцій, які надали їм правильну правову оцінку, та зводяться до незгоди з їх висновками щодо встановлених обставин справи, неправильного тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права або переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо сукупності доказів, оцінки цих доказів, визначення правовідносин, що виникли між сторонами, та застосування норм матеріального і процесуального права, вони відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду (в оскаржуваній частині) - залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 та постанову Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року (в оскаржуваній частині щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіІ. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик