ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7716/20
провадження № 2/753/5754/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

за участю

секретаря судового засідання Долі М.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Подільського району м. Києва про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовно заявою до ОСОБА_3 , в якій просила суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір"ю ОСОБА_1 , 1983 р.н.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач познайомилася у 2010 році з відповідачем. У 2012 році вони почали зустрічатися, а у липні 2015 року вона переїхала з м. Маріуполь до м. Києва, де проживали її мати та сестра, і відповідач вирішив проживати разом з ними. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася спільна з відповідачем донька ОСОБА_4 . У січні 2016 року вони почали проживати з відповідачем в окремій орендованій квартирі. Саме з того моменту відповідач почав випивати, постійно ховаючи спиртне. У липні 2017 року на нього був складений адміністративний протокол за керування автомобілем у нетверезому стані. У період, коли дитина хворіла, відповідач постійно був відсутній та повідомляв, що їздив у відрядження. У жовтні 2017 року він вперше підняв на позивача руку у присутності доньки, вдарив по обличчю та пошкодив телефон, після чого позивач вирішила припинити з ним стосунки. У грудні 2017 року історія з побиттям повторилася, тому у лютому 2018 року, отримавши пропозицію щодо роботи, переїхала до Одеси. Після цього відповідач періодично приїздив до Одеси, однак кожного разу були погрози та спиртне. Щоразу, коли було необхідно десь їхати з дитиною за кордон, позивач змушена була звертатися до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, та не знала, чи прийде він до нотаріуса, аби оформити дозвіл чи відмовиться. Одного разу навіть зверталася до психолога, після зустрічі з яким відповідач погодився надати дозвіл. У листопаді 2019 року після зустрічі з батьком, дитина влаштувала істерику, що не хоче жити з позивачем, та сказала, що їй так сказав батько. Після цього інциденту, було вирішено більше не проводити спільні зустрічі дитини з батьком, оскільки його агресивна та неадекватна поведінка по відношенню до позивача та доньки перешкоджає нормальному фізичному та психоемоційному розвитку дитини.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.05.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25.09.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та те, що відповідач не надає згоди на вивезення дитини за кордон. Позивач у судовому засіданні підтвердила те, що відповідач не бачився з дитиною з лютого 2020, пояснюючи це тим, що вони перебували на карантині, перехворіли, тривалий час проживали за містом на дачі. Також вказувала про те, що в неї запланована на Новий рік подорож до США разом з донькою, однак відповідач не надає їй згоди на вивезення дитини.

Відповідач у судовому засіданні заперечував викладені у позовній заяві обставини щодо його зловживання спиртними напоями та застосування до позивача фізичної сили. Пояснив, що дійсно, у січні 2020 року донька перебувала у нього дома, вони гралися. Після дзвінка позивача, яка захотіла забрати дитину, донька, якій всього чотири роки, не захотіла завершувати свої ігри і збиратися. Він умовив її поїхати прогулятися до розважального центру і там передав її позивачеві, незважаючи на те, що дитина плакала і не хотіла тоді їхати додому. Після того, з лютого 2020 він з дочкою не бачився та не спілкувався навіть по телефону. Пояснив, що він не заперечує, щоб дитина проживала разом з матір"ю, вважає це нормальним, оскільки їхня донька ще мала. Однак він заперечує, щоб позивач вивозила дитину за кордон, враховуючи епідеміологічну ситуацію у світі. Вважає, що позивач таким чином хоче отримати вказаний дозвіл без його згоди. Стосовно поданого висновку Служби у справах дітей, повідомив що його не викликали на засідання.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника Служби у справах дітей та сім"ї Подільської РДА, просив під час винесення судового рішення виходити з якнайкращих інтересів малолітньої дитини.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_4 , що підвтерджується копією свідоцтва про народження (а. с. 11).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач разом з донькою на момент звернення з позовом до суду проживали за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 08.11.2019 року, складеним Службою у справах дітей та сім"ї Подільської РДА та договором про оренду квартири (а. с. 12, 14).

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 21).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання доньки, позивач вказує на те, що відповідач не надає їй згоди на вивезення дитини за кордон, і вона постійно змушена до нього звертатися з даного приводу.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано до суду роздруковану з Єдиного державного реєстру судових рішень постанову від 15.06.2017 Голосіївського районного суду м. Києва про притягнення відповідача ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, тобто керування автомобілем в стані алкогольного сп"яніння. Суд вважає даний доказ неналежним, оскільки він жодним чином не стосується предмета доказування у даній справі. Також суд не приймає до уваги пояснення позивача щодо застосування до неї відповідачем психологічного та фізичного насильства за їх недоведеністю.

Згідно зі статтею 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не приймає до уваги поданий до суду Висновок № 106-6662 від 07.09.2020 про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір"ю, оскільки інформація викладена у ньому лише зі слів позивача, а тому викликає сумнів у її об`єктивності.

Позивачем не надано суду доказів наявності спору між нею та батьком дитини щодо місця проживання дитини, про його існування не повідомив суд і відповідач. Підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання доньки разом з нею, суд розціює як намагання отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон без згоди батька та усунення його від спілкування з дитиною.

Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а відсутність стабільних контактів батька з дитино, може створювати загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з батьком.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст рішення виготовлено 23.11.2020 року.