№ 201/1962/20
провадження 2/201/1749/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 лютого 2020 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на майно: квартиру фактично в порядку поділу майна подружжя, визнання права власності на квартиру, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що з 11 серпня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Стосунки в сім`ї складалися добре, мають спільне майно, спільне господарство, кошти та інш., в них народилася дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування в шлюбі з його згоди і за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена та зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 ; зазначена квартира придбана і за кошти, подаровані їм на весіллі батьками і гостями. Вказана квартира є їх спільною власністю, вона придбана на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком цією квартирою спільно користувалися. Але згодом їх стосунки погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися до нотаріуса та добровільно розподілили своє майно, але оскільки спірна квартира оформлена не на них, до договору про поділ майна вона не ввійшла. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна - спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Вважає вказане протиправним, оскільки квартира спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила фактично визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (сторін) вказане майно (квартиру), визнати за позивачем право власності на вказану квартиру, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 в письмовому зверненні до суду погодилися з позовом та викладеними в ньому обставинами повністю і не заперечував проти задоволення цього позову і розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача і третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, заперечував проти викладених в позові обставин і не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому, задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 11 серпня 2012 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 взяла прізвище чоловіка та стала ОСОБА_1 (позивач). Після реєстрації шлюбу для святкування події (весілля) до ресторану у м. Запоріжжя були запрошені гості та батьки чоловіка та дружини, під час якого батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідачі) подарували молодятам грошові кошти у розмірі 20 тис. доларів США, а всі інші гості в загальній сумі подарували близько 8 тис. доларів США.

Після весілля позивач з чоловіком почали жити у м. Дніпро в орендованій квартирі, тому як чоловік позивача мав роботу в Дніпрі. Через короткий проміжок часу позивач завагітніла й на сімейній нараді, на якій були присутні і обидва відповідачі, було прийнято рішення щодо пошуку вже власного житла для молодят, придбання ними за свої кошти цього житла, а також було прийнято рішення про те, що майбутнє житло буде тимчасово формально оформлено на матір позивача - ОСОБА_2 , проти цього рішення ніхто не заперечував.

29 січня 2013 року між чоловіком позивача - ОСОБА_4 та забудовником «Созидатель» було укладено Договір № Ш4-1-204 відповідно до якого ОСОБА_4 бронював майбутню житлову площу квартири для своєї сім`ї по АДРЕСА_2 під номером НОМЕР_1 (недобудова) і за це сплатив з коштів сім`ї 3600.00 грн. (копія Договору та копія квитанції надані).

26 лютого 2013 року між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «НВО «Созидатель» був укладений Договір купівлі- продажу майнових прав на квартиру, відповідно до якого ОСОБА_2 приймає у власність майнові права на квартиру в житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно Договору вартість майнових прав на квартиру складала 297 тис. 600 грн. (станом на лютий 2013 року відповідає еквіваленту 37 тис. 200 доларів США). Додатком до даного Договору під № 1 був підписаний сторонами графік оплати грошових внесків. Всі внески були сплачені позивачем та її чоловіком - ОСОБА_4 , частина грошових коштів була сплачена цим відповідачем, які передавали їй позивач та її чоловік, тому що квартира оформлялася на цього відповідача. В даному приміщенні, не дочекавшись введення будинку в експлуатацію, (вода та електроживлення вже були підключені) позивач зі своїм чоловіком почали робити ремонт, тому як мала народитися дитина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в них (позивача і її чоловіка) народилася спільна дитина - ОСОБА_5 , яка після реєстрації права власності на квартиру була зареєстрована за вищевказаною адресою.

31 січня 2014 року на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 53.5 кв. м. було видано свідоцтво про право власності та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на відповідача ОСОБА_2 , тобто юридично квартира належить відповідачам (право спільної сумісної власності подружжя), але фактично належить позивачу та її чоловіку, тому як придбана за їхні кошти. Відповідач ОСОБА_3 приймав участь в ремонті житла та фізично допомагав робити ремонт. Після ремонту в приміщення цієї квартири одразу ж поселилися позивач з родиною та до літа 2019 року постійно там проживали (з літа чоловік позивача там не мешкає, а позивач мешкає зі своєю донькою) та сплачують комунальні послуги.

Але згодом їх стосунки (позивача з чоловіком) погіршилися, стало питання про розлучення і вони звернулися до нотаріуса та добровільно розподілили своє майно, але оскільки спірна квартира оформлена не на них, до договору про поділ майна вона не ввійшла. 28 серпня 2019 року між позивачем та її чоловіком - ОСОБА_4 був укладений нотаріально засвідчений Договір про поділ майна подружжя, яким повністю було розділено спільне майно подружжя. Враховуючи, що фактично квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 не входить до спільного сумісного майна подружжя, оскільки юридично оформлена на матір позивача, ОСОБА_4 також була складена нотаріально засвідчена заява, відповідно до якої останній не має жодних претензій до вказаної квартири.

Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна - спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Позивач вважає вказане протиправним, оскільки квартира спільна, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушена звертатися до суду з цими позовними вимогами. Суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що дійсно 11 серпня 2012 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Запорізькій області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , актовий запис № 547, після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 взяла прізвище чоловіка та стала ОСОБА_1 (позивач). Після реєстрації шлюбу для святкування події (весілля) до ресторану у м. Запоріжжя були запрошені гості та батьки чоловіка та дружини, під час якого батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідачі) подарували молодятам грошові кошти у розмірі 20 тис. доларів США, а всі інші гості в загальній сумі подарували близько 8 тис. доларів США.

Після весілля позивач з чоловіком почали жити у м. Дніпро в орендованій квартирі, тому як чоловік позивача мав роботу в Дніпрі. Через короткий проміжок часу позивач завагітніла й на сімейній нараді, на якій були присутні і обидва відповідачі, було прийнято рішення щодо пошуку вже власного житла для молодят, придбання ними за свої кошти цього житла, а також було прийнято рішення про те, що майбутнє житло буде тимчасово формально оформлено на матір позивача - ОСОБА_2 , проти цього рішення ніхто не заперечував.

29 січня 2013 року між чоловіком позивача - ОСОБА_4 та забудовником «Созидатель» було укладено Договір № Ш4-1-204 відповідно до якого ОСОБА_4 бронював майбутню житлову площу квартири для своєї сім`ї по АДРЕСА_2 під номером НОМЕР_1 (недобудова) і за це сплатив з коштів сім`ї 3600.00 грн. (копія Договору та копія квитанції надані).

26 лютого 2013 року між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «НВО «Созидатель» був укладений Договір купівлі- продажу майнових прав на квартиру, відповідно до якого ОСОБА_2 приймає у власність майнові права на квартиру в житловому комплексі за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно Договору вартість майнових прав на квартиру складала 297 тис. 600 грн. (станом на лютий 2013 року відповідає еквіваленту 37 тис. 200 доларів США). Додатком до даного Договору під № 1 був підписаний сторонами графік оплати грошових внесків. Всі внески були сплачені позивачем та її чоловіком - ОСОБА_4 , частина грошових коштів була сплачена цим відповідачем, які передавали їй позивач та її чоловік, тому що квартира оформлялася на цього відповідача. В даному приміщенні, не дочекавшись введення будинку в експлуатацію, (вода та електроживлення вже були підключені) позивач зі своїм чоловіком почали робити ремонт, тому як мала народитися дитина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в них (позивача і її чоловіка) народилася спільна дитина - ОСОБА_5 , яка після реєстрації права власності на квартиру була зареєстрована за вищевказаною адресою.

31 січня 2014 року на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 53.5 кв. м. було видано свідоцтво про право власності та Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на відповідача ОСОБА_2 , тобто юридично квартира належить відповідачам (право спільної сумісної власності подружжя), але фактично належить позивачу та її чоловіку, тому як придбана за їхні кошти, які зібрані наступним чином: 20 тис. доларів США відповідачі подарували на весілля своєї єдиної доньки - ОСОБА_1 (позивача) (підтверджується письмовими поясненнями свідків гостей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), 8 тис. доларів США - подарували гості, запрошені на весілля, (підтверджується письмовими поясненнями свідків гостей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), 10 тис. доларів США їх донька (позивач) заробила, коли їздила до Сполучених штатів Америки (підтверджується копією банківської картки банка Сполучених Штатів Америки, соціальною секретною карткою Сполучених Штатів Америки, виданою на ім`я Позивача, показами свідка ОСОБА_13 , який їздив з позивачем на заробітки до США) і 12 тис. доларів США ОСОБА_1 отримала в борг у своєї тітки - ОСОБА_11 , борг на теперішній час сплачений, отримання позики підтверджується письмовими поясненнями свідка ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_9 - тобто разом 50 тис. доларів США, з яких 38 тис. доларів США (з урахуванням договору бронювання, вартості квартири та реєстрації права власності) позивачем та її чоловіком було витрачено на придбання квартири і 12 тисяч доларів США було витрачено на ремонт приміщення квартири, меблі та техніку. Позивач підтверджує, що відповідач ОСОБА_3 приймав активну участь в ремонті житла та фізично допомагав робити ремонт. Після ремонту в приміщення цієї квартири одразу ж поселилися позивач з родиною та до літа 2019 року постійно там проживали (з літа чоловік позивача там не мешкає, а позивач мешкає зі своєю донькою) та сплачують комунальні послуги.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира придбана у період шлюбу і за спільні кошти сторін, а тому відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно - названа квартира зараз оформлені і знаходяться в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили.

В зв`язку з спільним придбанням квартири на підставі договору купівлі-продажу, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Дане майно є їх спільно нажитим майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Цей поділ зафіксований в позовах і уточненнях до них, поясненнях в судовому засіданні.

Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірна квартира зареєстрована, оформлена та знаходиться у володінні відповідача, ця квартира на цей час є неподільною річчю, суд вважає за можливе задоволення позову.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд приходить висновку про рівність часток сторін у спірному майні і квартиру слід розподілити, визначивши по Ѕ ідеальній частці за кожним з них. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги незгоду одного відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Вимоги позову уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , в порядку розподілу вказаного спільного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину цієї квартири АДРЕСА_1 , решту Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 визначити власністю ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожного окремо по 5 255 грн., а всього в сумі 10 510 грн., в задоволенні ж решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на майно слід відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права власності на майно, фактично поділ майна подружжя в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку розподілу вказаного спільного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_14 на Ѕ частину цієї квартири АДРЕСА_1 .

Решту Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 визначити власністю ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір з кожного окремо по 5 255 грн., а всього в сумі 10 510 грн..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 23 листопада 2020 року.

Суддя -