МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 488/1965/19
Провадження № 22-ц/812/1843/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі позивачки - ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача Ютовець О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх його видів заробітку (доходу) з моменту подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 31 серпня 2013року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають дитину: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

Шлюб між сторонами не розірваний, але фактично як чоловік та жінка вони не проживають з лютого 2019 року, не ведуть сумісного господарства, не підтримують нормальні шлюбні відносини, тобто не реалізують належні права та обов`язки подружжя, передбачені Сімейним Кодексом України.

Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється від надання матеріальної допомоги дитині та ухиляється від обов`язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду з 08 травня 2019 року і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з тим, що позивачем не доведено ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дитини.

В апеляційній скарзі зазначає, що 14 лютого 2019 року позивачем складено розписку про отримання коштів в сумі 270 000 грн. готівкою від відповідача в рахунок аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5 . Розписку підписано позивачем та складено в присутності двох свідків - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які своїми підписами письмово засвідчили факт передачі відповідачем грошових коштів в сумі 270 000 грн. та факт прийняття позивачкою вказаної грошової суми готівкою в якості аліментів на утримання дитини. Однак, ці свідки всупереч вимогам ст. 80, 90 ЦГЖ України судом не допитані про обставини отримання грошових коштів в рахунок аліментів.

На думку відповідача судом повністю проігноровано та не досліджено розписку як д оказ під час судового засідання, хоча відповідач під час судового засідання посилався на розписку як на письмовий доказ, який доводить факт передачі коштів позивачу в рахунок аліментів на утримання дитини. Отже, суд проігнорував норми ст. 77 та ст. 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів та не визнав розписку належним та допустимим доказом в межах, передбачених ЦПК України. Судом взагалі не надано розписці статусу доказу та не досліджено її.

Таким чином, наразі з відповідача стягуються аліменти в подвійному розмірі (сума, передана за розпискою та сума визначена судом).

В тексті рішення вказано, що позивачка в судовому засіданні пояснила, що розписка була нею написана, проте гроші по ній отримано не було. В такому разі суд мав допитати у судовому засіданні позивачку як свідка згідно вимог ст. 92 ЦПК України. Проте, ні позивач, ні відповідач не допитані в судовому засіданні у якості свідків. Вважає, що вказані порушення ЦПК України призвели до того, що судом прийнято рішення, яке суперечить вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення

Також звертає увагу, що в ЦПК України жодного разу не згадується про такі докази як пояснення сторін, на які посилається суд в рішенні по справі.

Крім того, апелянт вказує, що всупереч вимогам ст. 263 та ст. 76, ст.80 ЦПК України в тексті рішення стверджується, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, проте, відповідач виконує батьківські обов`язки стосовно своєї дитини, для забезпечення її матеріального благополуччя та всебічного розвитку ним передано позивачці 270 000 грн. в рахунок аліментів на дитину. Тому твердження та висновок суду першої інстанції щодо невиконання батьківських обов`язків є необґрунтованим та безпідставним.

Також на погляд відповідача, в мотивувальній частині рішення суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки зробив висновок, що кошти у сумі 270 000 грн., передані відповідачем позивачці за розпискою можуть бути доказом у спорі щодо наявності або відсутності заборгованості по аліментам та в спорі щодо додаткових витрат на дитину.

Вважає, що суд мав відмовити в задоволенні позову, оскільки чітко встановив, що грошові кошти на утримання дитини передано 14.02.2019 року до звернення позивачки до суду 08.05.2019 року і мав для цього належні докази, передбачені ст. 77 ЦПК України, а саме - розписку, підписи свідків. Позивачка визнала, що дійсно складала розписку в присутності свідків, не давала суду пояснень, що її змусили написати розписку про отримання грошових коштів, але лише заперечувала факт передачі грошових коштів. Відповідач заявляв клопотання про допит свідків, проте суд з незрозумілих причин відмовив в задоволенні вказаного клопотання.

На підставі викладеного, вважає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, з яких суд першої інстанції зробив висновок про задоволення позовних вимог.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню, оскільки апелянт оскаржуючи рішення не зазначає жодних правових норм, що є підставою для скасування вказаного рішення суду, що є порушенням п. 5 та 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України.

Крім того, вказує, що 27 грудня 2019 року позивачка отримала виконавчий лист, який був переданий до Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо примусового виконання зазначеного рішення суду. 22.01.2020 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №61014290). Починаючи з квітня 2020 року оскаржуване рішення суду почали виконувати та перераховувати аліменти на утримання дитини, що підтверджується відповідним розрахунком, який додається до матеріалів справи, отже відповідач визнав законним рішення суду, раз добровільно почав виконувати рішення суду на протязі тривалого часу.

Також зазначає, що відповідач був присутній при проголошенні рішення суду разом зі своїм представником і отримав вступну та резолютивну частину оскаржуваного рішення суду, отже був ознайомлений з резолютивною частиною рішення суду та обізнаний щодо наслідків виконання такого рішення суду, яке набере законної сили. Відповідач сам зазначає, що відповідно до відомостей ЄДРСР рішення суду оприлюднено 02.01.2020 року, а набрало законної сили 09.01.2020 року, отже відповідач ознайомився з повним текстом рішення суду із відомостей в ЄДРСР, однак проігнорував і не скористався своїм правом для отримання рішення суду з повним текстом, та не надав суду заяви про намір оскарження такого рішення суду у встановлені законом строки, якщо вважав що це рішення суду є незаконним, що на думку позивачки є зловживанням процесуальними правами у відповідності до ч.2 ст.44 ЦПК України.

Оскаржуючи рішення суду відповідач посилається на те, що суд мав би допитати у якості свідків позивачку та відповідача, посилаючись на ст.92 ЦПК України, у якій зазначено, що сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Так, ухвалою суду від 19.06.2019 року про відкриття провадження по справі постановлено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 16.08.2019 року відповідачем був наданий до суду відзив на позовну заяву, а 20.09.2019 року пояснення на позовну заяву і жодна із цих заяв не містить в додатках заяви про виклик свідків та їх допит, тим більше заяви чи клопотання про допит у якості свідків сторін по справі.

Посилається, що апелянт намагається суд ввести в оману, зазначаючи про те, що позивачка визнала факт написання розписки у присутності свідків, оскільки це суперечить поясненням позивачки у відповіді на відзив і тим обставинам, що передували цьому, про що зазначає сам апелянт. Зазначає, що в момент написання цієї розписки, вона постійно знаходилася в страху від однієї появи відповідача і саме через тиск відповідача та страх, не розуміючи наслідків, вона написала цю розписку, однак ніяких коштів вона не отримувала, оскільки відповідач не мав наміру передавати будь-які кошти. До того ж, як з`ясувалось після надання пояснень відповідачем, він і не мав таких коштів, не були присутніми при написанні цієї розписки і особи, які зазначені у цій розписці, які нібито були присутні при передачі коштів, не містила ця розписка і дати написання, але чомусь вона з`явилась після дописів зазначених свідків, а отже написи на цій розписці є підробкою. Після написання позивачкою цієї розписки під тиском та погрозами, відповідач її вирвав та забрав, звісно без передачі будь-яких коштів.

Не погоджується з доводами відповідача, що стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини суперечать нормам ст.181 СК України, так як способів виконання батьками обов`язків щодо утримання дитини чинним законодавством передбачено декілька, однак відповідач не скористався жодним із передбачених способів виконання свого обов`язку щодо утримання своєї неповнолітньої дитини, яку не утримував з моменту розірвання шлюбних відносин і до передачі виконавчого листа на примусове виконання рішення суду. Відповідач не зазначив, яким чином він виконує свої батьківські обов`язки по утриманню дитини, який саме спосіб виконання своїх обов`язків він вибрав, а лише намагається запевнити суд у тому, що він не має таких обов`язків, посилаючись на розписку, яка була написана під тиском, однак якими нормами закону це передбачено не зазначено.

Не було надано до суду і доказів того, що відповідач намагався вирішити це питання самостійно, скориставшись своїм правом вибору способу виконання батьківського обов`язку, чи шляхом подання заяви до бухгалтерії за місцем своєї роботи про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, чи ним запропоновано укладення будь-яких договорів про сплату аліментів, чи договору про передачу якогось майна в рахунок майбутніх аліментів на дитину.

Посилання відповідача на те, що він неодноразово пропонував позивачці укласти нотаріально посвідчений договір не відповідає дійсності, жодного доказу цьому факту не надано, оскільки відповідач жодного разу не звертався до позивачки з питанням укладання договору про сплату аліментів, навпаки і дотепер намагається будь-яким чином уникнути відповідальності від сплати аліментів на утримання своєї неповнолітньої дитини.

Не надано відповідачем до суду першої інстанції також жодного доказу того, що він може бути звільнений від обов`язку утримувати свою малолітню дитину згідно зі ст.188 СК України.

Не відповідає дійсності і той факт, що відповідач нібито передав позивачу якісь кошти в рахунок аліментів, а надана розписка не є доказом отримання таких коштів, оскільки не є належним доказом того, що позивач отримала такі кошти.

Враховуючи зазначене, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правових підстав для задоволення позову і саме з таким формулюванням як зазначено в рішенні суду, оскільки саме таке формулювання відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, а отже є законними та обґрунтованими. Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін, перевірені докази і їм дана належна оцінка.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013 року. На теперішній час вони з лютого 2019 року мешкають окремо. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає та знаходиться на утриманні позивачки. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. Разом із тим він має можливість сплачувати аліменти, оскільки є здоровим працездатним чоловіком, який має постійне працевлаштування та регулярний дохід, інших виплат по аліментам не має, тому повинен сплачувати аліменти в визначеному державою розмірі.

Посилання відповідача на передані позивачці кошти під розписку в рахунок сплати аліментів, суд не прийняв до уваги з огляду на те, що виплата аліментів на дитину є виключним правом дитини та обов`язком батьків до її повноліття, затвердженим законодавством України. Зазначена розписка не стосується предмету спору, тим паче, що позивачка категорично заперечує факт отримання нею коштів, а може лише бути доказом у спорі щодо наявності або відсутності заборгованості по аліментам та в спорі щодо додаткових витрат на дитину.

Проте, посилаючись на положення ст. ст. 180, 181, 182, 183 Сімейного Кодексу України, суд не погодився із заявленою вимогою позивачки про утримання з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини від його заробітку, оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів для визначення розміру аліментів перевищуючих загальні норми. Тому суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог в розмірі 1/4 частини від доходу відповідача, що відповідає вимогам законодавства.

Висновки суду відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тесті рішення.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 1 ст.181 СК України визначає, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

У разі відсутності домовленості між батьками про способи виконання обов`язку з утримання неповнолітньої дитини тим із батьків, хто проживає окремо, іншій, з ким проживає така дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на її утримання.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Звільнені від обов`язку утримувати дитину батьки згідно ст. 188 СК України можуть бути, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. При цьому відповідно до ч.2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

За змістом ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Але умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, відповідно до ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір також нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Набувачем права власності на нерухоме майно у такому разі є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Проте, укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати неповнолітніх дітей врегульовані главою 15 Сімейного кодексу України, яка передбачає, як умови участі батьків в утриманні неповнолітньої особи, так і звільнення їх від цього обов`язку.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином сторін, які з лютого 2019 року мешкають окремо. Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Матеріали справи свідчать також про те, що сторони не досягли згоди щодо порядку і розміру утримання дитини, оскільки відповідач наполягає на тому, що він передав 270000 грн. позивачці в рахунок сплати аліментів на утримання сина, а позивачка цей факт заперечує.

При цьому сторонами не було укладено у відповідності до положень ст. 189 СК України нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на дитину, у якому були б визначені розмір та строки виплати аліментів.

За такого розписка позивачки про отримання від відповідача 270000 грн. в рахунок сплати аліментів на утримання сина, яка не засвідчена нотаріально, не є належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору про сплату аліментів на дитину.

Відсутні в матеріалах справи також докази укладення сторонами з дозволу органу опіки та піклування нотаріально посвідченого договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), як це передбачено ст. 190 СК України.

Зазначені обставини свідчать про відсутність домовленості між батьками про способи виконання обов`язку з утримання неповнолітньої дитини тим із батьків, хто проживає окремо, а саме відповідачем.

За такого, іншій з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, у даному випадку позивачка, мала право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на утримання сина.

Позивачка стверджує, що відповідач регулярно щомісячно не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання сина, відповідачем даний факт належними доказами не спростований. Тому суд правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначив розмір їх у вигляді ј частики від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.

Правомірним з урахуванням конкретних обставин справи є також посилання суду на те, що передача за розпискою позивачці коштів в рахунок сплати аліментів, не звільняє відповідача, як батька дитини, який проживає окремо від неї, від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини до її повноліття, встановленого законодавством України, проте може бути врахована на стадії виконання рішення суду при визначенні наявності чи відсутності заборгованості по аліментам з урахуванням розміру доходу, який буде отримувати відповідач за умови його працевлаштування чи середнього заробітку у даній місцевості у разі відсутності офіційного працевлаштування відповідача та зміни розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку протягом всього часу утримання аліментів до досягнення дитиною повноліття. При цьому колегія враховує те, що всі ці складові мають мінливий характер, а тому не можна заздалегідь визначити загальну суму аліментів, яка підлягає сплаті до досягнення дитиною повноліття.

За такого доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд не взяв до уваги розписку про передачу 270000грн. у якості належного доказу для звільнення відповідача від обов`язку сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 до його повноліття та не допитав свідків, які були присутні під час написання розписки та передачі коштів, не є підставою для скасування рішення суду.

При цьому колегія суддів враховує також те, що з позовом про звільнення від обов`язку утримувати дитину, відповідач до суду не звертався.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги, що наразі з відповідача стягуються аліменти в подвійному розмірі(сума передана за розпискою та сума визначена судом), оскільки дані доводи є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначеного в тексті постанови апеляційного суду.

Не призвів до прийняття неправильного рішення у справі також не допит сторін у якості свідків.

Слід також зазначити, що згідно ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Проте, клопотання про допит цих осіб у якості свідків ніхто із учасників процесу під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляв.

Безпідставним є також посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд посилався на прояснення сторін саме як на доказ у справі.

Посилання апелянта як на правову позицію на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 08.07.2014р. по справі № 6-32592св14 та ВССУ від 06.08.2014р. у справі № 6-9074св14, є необґрунтованим, так як згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не інших гілок судової влади.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на не врахування судом положень ст. 204, ч.1 ст. 205, ч.1 ч.2 ст. 220, ст.1087 ЦК України, не є підставою для скасування рішення суду, так як дані норми права підлягають застосуванню з урахуванням положень ст. ст. 189 та 190 СК України щодо форми та порядку укладення і посвідчення договорів про сплату аліментів на дитину та про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяви, яким судом першої інстанцій надана належна оцінка, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача. При цьому апеляційним судом враховується усталена практика Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням викладено, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року