Справа № 242/1086/20
Провадження № 2/242/757/20
13 листопада 2020 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна подружжя, -
11.03.2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі ними було придбане майно, що є спільною сумісною власністю.
Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль «Toyota Camry» чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль «Toyota Camry» чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 .
Процесуальні дії у справі.
12.03.2020 р. судом зроблено запит до Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Селидівської міської ради щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача.
31.03.2020 р. було відкрито провадження по справі за позовною заявою та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 27.04.2020 р. задоволено клопотання відповідача, здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду підготовчим засіданням.
Ухвалами від 02.06.2020 р., 02.07.2020 р. задоволені клопотання представника відповідача про витребування доказів по справі.

Ухвалою від 13.08.2020 р. закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд по справі.

Ухвалою від 14.09.2020 р. в задоволені клопотання про зупинення провадження по цивільній справі відмовлено.

Заперечення відповідача.

Відповідач надав відзив, в якому зазначив, що проти поділу квартири не заперечує.

Що стосується поділу автомобілю, то вважає його своєю особистою власністю, оскільки він набутий за час окремого проживання з позивачем у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6 ст.57 СК України). Так, вони фактично припинили шлюбні відносини, не мешкають разом, не ведуть спільне господарство та не мають спільного бюджету з травня 2005 р. по теперішній час.

З листопада 2010 р. фактично створив нову сім`ю із ОСОБА_3 .

Спірний автомобіль був придбаний ним 21.06.2012 р. на гроші, які надала йому ОСОБА_3 , що отримала від продажу належної їй квартири.

Просив відмовити в задоволені цієї частини позовних вимог.

В подальшому, в судовому засіданні відповідач відмовився від наданого відзиву. Заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Пояснив, що вважає спірні квартиру та автомобіль своєю особистою власністю. Представник відповідача зазначив, що надасть письмові пояснення з цього приводу, проте, на час ухвалення рішення, таких не надав.

Позивач в судовому засідання підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися.

З 31.08.2020 р. по справі приймає участь у якості представника відповідача адвокат Сакун В.А., який у судове засідання не з`являється.

31.08.2020 р. надав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із занятістю в інших судових процесах (по кримінальному провадженню), проте, доказів на підтвердження зазначеного суду не надав.

14.09.2020 р. надав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з чим просив відкласти розгляд справи.

12.10.2020 р. надав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із занятістю в інших судових процесах, таких, як справа № 235/5719/20 про адміністративне правопорушення в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області в якості захисника, яка, на його думку, має більший пріоритет, проте, доказів на підтвердження зазначеного суду не надав.

26.10.2020 р. надав клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення виборчого процесу у зв`язку з тим, що 22.10.2020 р. він зареєстрований повноважною особою Донецької обласної організації Політична партія «Наш Край» та буде зайнятий до кінця виборчого процесу.

26.10.2020 р. судом направлено листа до Ради Адвокатів Донецької області з проханням посприяти в забезпеченні явки адвоката у судові засідання з метою дотримання розумних строків та якнайшвидшого розгляду справи.

Про день слухання справи 13.11.2020 р. повідомлявся належним чином шляхом направлення 26.10.2020 р. судових повісток про виклик та SMS-повідомлень.

13.11.2020 р. відповідач та його представник прибули до приміщення суду 13.11.2020 р., проте, до зали суду для розгляду справи не з`явились.

З урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.06.1989 р. (а.с.9).

Згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2003 р. ОСОБА_2 придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-13).

Автомобіль «Toyota Camry» чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 21.06.2012 р. (а.с.38-39, 63-69).

Відповідно до ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Суд критично ставиться до доказів, наданих стороною відповідача на підтвердження факту, що спірне майно є особистою власністю відповідача, оскільки для встановлення зазначеного необхідне окреме рішення суду. Таким чином, подані стороною відповідача докази в даній справі є неналежними та недопустимими.

Відповідач звернувся з позовом про визнання права власності на спірне майно лише після призначення даної справи до судового розгляду, тобто 03.09.2020 р. Зазначена справа не розглянута.

Після ухвалення рішення в цій справі ОСОБА_2 має право звернутися до суду із заявою про перегляд даного рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами, якщо вони будуть встановлені вище зазначеним рішенням.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60СК України вважається правильно застосованою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23,24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб , розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , з`ясувати джерело і час його придбання . До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя, та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї ( ч.4 ст. 65 СК України).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони з 08.06.1989 р. перебували в зареєстрованому шлюбі. Майно, а саме: 2-х кімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана 27.08.2003 р., а автомобіль «Toyota Camry» чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 - 21.06.2012 р., тобто у період шлюбу.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що автомобіль придбаний ним за власні кошти, проте, доказів на підтвердження зазначеного не надає.

ВС зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

ВС зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи встановлені у справі обставини і зазначені норми права, суд вважає за необхідне, враховуючи практику Верховного суду, залишити майно у спільній частковій власності сторін по справі.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VІ зі змінами, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,4 % розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову складає 456856,00 грн. Таким чином, сума судового збору складає 4568,56 грн., яку слід стягнути з позивача відповідача в доход держави.

Керуючись 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат загальною площею 45,7 кв.м., жилою площею 26,9 кв.м. та автомобіль «Toyota Camry» чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 сумісно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та залишити його у спільній частковій власності, визначивши частки рівними, а саме: по Ѕ (одній другій) кожному.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в доход держави у розмірі 4568 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят вісім) грн. 56 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 20.11.2020 р.

Суддя