1Справа № 335/9691/19 2/335/301/2020
Р І Ш Е Н Н Я
07 жовтня 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря судового засідання Барсукової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТИЯ», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору паро відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А., ОСОБА_2 про визнання недійсним договору паро відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.
Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить наступне:
1. Визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27.02.2018 року за:
- Кредитним договором № 1336-125 від 28.12.2005 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ";
- Іпотечним договором № 1336-125І від 28.12.2005 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", посвідченого 28.12.2005 року Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2588 укладений між АТ БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" та ТОВ "ФК "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" та посвідчений Юдіним М.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 78.
2. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати на користь позивача.
В обґрунтування позову позивач вказує наступне.
Між третьою особою-2 та відповідачем-1 28.12.2005 року було укладено Кредитний договір № 1336-125 (далі Кредитний договір), згідно з п. 2.1. якого відповідач-1, як банк, надає третій особі-2, як позичальнику, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 30 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,50 % річних.
У якості забезпечення виконання третьою особою-2 зобов`язання за Кредитним договором між позивачем та відповідачем-1 28.12.2005 року було укладено Іпотечний договір № 1336-125І (далі Іпотечний договір).
Відповідно до п.1 Іпотечного договору позивач, як іпотекодавець, передає в заставу відповідачу-1, як іпотекодержателю, наступне нерухоме майно: нежиле приміщення 13 (тринадцять), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене нежиле приміщення має загальну площу 69,9 кв. м, і належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 16.05.2005 року, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради (далі Предмет іпотеки).
Згідно з п. 2 Іпотечного договору зазначене нежиле приміщення передається в наступну іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором, укладеним між третьою особою-2 та відповідачем-1 на суму 30 000 доларів США строком до 28.12.2006 року, а також сплати відсотків за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставка 13,5 % річних, а також комісійної винагороди за основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданою прострочкою платежів за Кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі (в т.ч. витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог. У випадку зміни сторонами сторонами основного зобов`язання, процентної ставки за користування Кредитними ресурсами, іпотекодавець зобов`язується невідкладно укласти з іпотекодержателем відповідну додаткову угоду до цього договору.
Відповідно до п. 3 Іпотечного договору узгоджена сторонами вартість Предмету іпотеки становить 570 212,00 грн.
Таким чином, позивач виступив перед відповідачем-1 майновим поручителем за третю особу-2.
Як стало відомо позивачу, 27.02.2018 року відповідачі уклали між собою Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, що був посвідчений третьою особою-1 ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 78 (далі Договір про відступлення прав вимоги).
Відповідно до п. 2.1 Договору про відступлення прав вимоги відповідач-1, як банк, відступає шляхом продажу відповідачу-2, як новому кредитору, належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальника, іпотекодавця, поручителя, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, далі за текстом Боржника, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитним договором, іпотечним договором, договором поруки, з урахуванням всіх змін, доповнень, додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, далі основні договори, далі права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному цим Договором.
Згідно з п. 2.2. Договору про відступлення прав вимоги Новий кредитор в день укладання цього Договору, але у будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за основними договорами права вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржників.
Відповідно до п. 3.4. Договору про відступлення прав вимоги банк та новий кредитор зобов`язані повідомити боржників про відступлення права вимоги за основними договорами протягом 5 календарних днів з моменту набрання чинності цим Договором у порядку, передбаченому чинним законодавством, відповідним основним договором.
Згідно з п. 4.1. Договору про відступлення прав вимоги сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього Договору, новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 131 275,01 грн., далі Ціна договору.
Відповідно до п. 1 та п. 2 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги відповідач-1 відступив відповідачу-2 права вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами. Вказаний Додаток № 1 не був нотаріально посвідчений.
Позивач вважає, що за своєю правовою природою Договір про відступлення прав вимоги є договором факторингу, що суперечить вимогам статті 1077 Цивільного кодексу України, а тому такий договір є недійсним на підставі статей 203 та 215 ЦК з наступних підстав.
Відповідно до статей 512, 514 ЦК кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі Закон), у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобовязань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У статті 1077 ЦК зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобовязання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, повязаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» (далі- Розпорядження) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Таким чином, у ЦК, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 ЦК можна зробити такий висновок щодо субєктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 ЦК учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Разом з тим, із ч.1 ЦК та ч. 5 ст. 5 Закону вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
Щодо розмежування за предметом договору позивач зазначає наступне.
Під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК передбачає лише перелік зобовязань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК ). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК).
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-III) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За змістом п.11 ч.1 ст. 4 Закону № 2664-III факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з ч.1 ст. 1084 ЦК, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
За таких обставин відповідач-1 (первісний кредитор-банк) уступив грошову вимогу до позивача та третьої особи-2 (боржників) в обмін на грошові кошти в сумі 131 275,01 грн, які відповідач-2 (новий кредитор) зобовязався сплатити відповідачу-1, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржників-позивача та третьої особи-2), що є основною ознакою договору факторингу.
Уклавши Договір про відступлення прав вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами відповідач-1 отримав фінансування у розмірі 131 275,01 грн, а відповідач-2, в свою чергу, укладаючи вказаний Договір про відступлення прав вимоги набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні відповідачем-2 від відповідача-1 таких прав щодо позивача та третьої особи-2: усі права кредитора за Іпотечним та Кредитним договорами права вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржників.
Позивач зазначає, що наведене свідчить про те, що укладений між відповідачами оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.
За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч.1 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо його предмету, форми, змісту, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Представник відповідача АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» правом на подання відзиву не скористався.
Представник відповідача «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» надав відзив, у якому зазначає наступне.
ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» з доводами, що зазначені у позовній заяві не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать вимогам закону.
У відзиві зазначає, що дійсно, 27.02.2018 року між відповідачами у цій справі, дійсно був укладений договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО, ОСОБА_3 , за реєстровим №78. Однак, не зважаючи на твердження позивача, Додаток №1 до договору було прошито нотаріусом разом із договором, про свідчить відмітка на зворотній стороні додатку. Додаток є невід`ємною частиною договору, не є окремим правочином і не потребує окремого посвідчення та реєстрації.
Також позивач безпідставно, посилаючись на положення статті 1079 ЦК України, зазначає, що боржник є також стороною такого договору.
Крім того, правову природу договору визначає його зміст та наявні істотні умови, а не його назва. При цьому ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не заперечує, що в даному випадку договір відступлення містить істотні умови договору факторингу.
Крім того, згідно свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 19.11.2013 року за реєстраційний №13102917 та Додатку про реєстрацію фінансової установи, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є фінансовою компанією та наділена правом на здійснення фінансових операцій, серед яких зазначено операції з факторингу. Таким чином, відсутні будь-які підстави, для визнання укладеного договору недійсним з приводу його правової природи.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у позові.
Представник відповідача АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ»в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Представник відповідача «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.
Треті особи в судове засідання також не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.
У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності представників відповідачів та третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріли справи, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Між третьою особою- ОСОБА_2 та відповідачем- АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» 28.12.2005 року було укладено Кредитний договір № 1336-125, згідно з п. 2.1. якого АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», надає ОСОБА_2 , у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 30 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,50 % річних.
У якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання за Кредитним договором між ОСОБА_1 та АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» 28.12.2005 року було укладено Іпотечний договір № 1336-125І.
Відповідно до п.1 Іпотечного договору позивач, як іпотекодавець, передає в заставу АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», як іпотекодержателю, наступне нерухоме майно: нежиле приміщення 13 (тринадцять), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене нежиле приміщення має загальну площу 69,9 кв. м, і належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 16.05.2005 року, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради.
Згідно з п. 2 Іпотечного договору зазначене нежиле приміщення передається в наступну іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та Банком на суму 30 000 доларів США строком до 28.12.2006 року, а також сплати відсотків за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставка 13,5 % річних, а також комісійної винагороди за основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданою прострочкою платежів за Кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі (в т.ч. витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог. У випадку зміни сторонами основного зобов`язання, процентної ставки за користування Кредитними ресурсами, іпотекодавець зобов`язується невідкладно укласти з іпотекодержателем відповідну додаткову угоду до цього договору.
Відповідно до п. 3 Іпотечного договору узгоджена сторонами вартість Предмету іпотеки становить 570 212,00 грн.
Таким чином, позивач виступив перед Банком майновим поручителем за ОСОБА_2 ..
27.02.2018 року між АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, що був посвідчений Юдіним М.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 78.
Відповідно до п. 2.1 Договору про відступлення прав вимоги відповідач-1, як банк, відступає шляхом продажу відповідачу-2, як новому кредитору, належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальника, іпотекодавця, поручителя, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитним договором, іпотечним договором, договором поруки, з урахуванням всіх змін, доповнень, додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному цим Договором.
Згідно з п. 2.2. Договору про відступлення прав вимоги Новий кредитор в день укладання цього Договору, але у будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за основними договорами права вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржників.
Відповідно до п. 3.4. Договору про відступлення прав вимоги банк та новий кредитор зобов`язані повідомити боржників про відступлення права вимоги за основними договорами протягом 5 календарних днів з моменту набрання чинності цим Договором у порядку, передбаченому чинним законодавством, відповідним основним договором.
Згідно з п. 4.1. Договору про відступлення прав вимоги сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього Договору, новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 131 275,01 грн..
За своєю правовою природою Договір про відступлення прав вимоги є договором факторингу, що суперечить вимогам статті 1077 ЦК України, а тому такий договір є недійсним на підставі статей 203 та 215 ЦК з наступних підстав.
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі Закон), у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобовязань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У статті 1077 ЦК зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, повязаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» (далі- Розпорядження) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Таким чином, у Цивільному Кодексі, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Разом з тим, із ч.1 ст.1077 ЦК України та ч. 5 ст. 5 Закону вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
Щодо розмежування за предметом договору суд зазначає наступне.
Під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК ). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК).
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-III) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За змістом п.11 ч.1 ст. 4 Закону № 2664-III факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з ч.1 ст. 1084 ЦК, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
За таких обставин відповідач-1 (первісний кредитор-банк) уступив грошову вимогу до позивача та третьої особи-2 (боржників) в обмін на грошові кошти в сумі 131 275,01 грн, які відповідач-2 (новий кредитор) зобов`язався сплатити відповідачу-1, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржників-позивача та третьої особи-2), що є основною ознакою договору факторингу.
Уклавши Договір про відступлення прав вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами відповідач-1 отримав фінансування у розмірі 131 275,01 грн, а відповідач-2, в свою чергу, укладаючи вказаний Договір про відступлення прав вимоги набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні відповідачем-2 від відповідача-1 таких прав щодо позивача та третьої особи-2: усі права кредитора за Іпотечним та Кредитним договорами права вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунків боржників.
Наведене свідчить про те, що укладений між відповідачами оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.
За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч.1 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо його предмету, форми, змісту, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Правомірність заявлених позивачем позовних вимог також підтверджується практикою судів в аналогічних справах, зокрема постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.
Враховуючи вищевикладене позов є обґрунтованим, доведеним і таким що підлягає задоволенню повністю.
На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 768,40 грн..
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТИЯ», третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору паро відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги задовольнити повністю.
Визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 27.02.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством „БАНК „ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ та Товариством з обмеженою відповідальністю „ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ „ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ та посвідчений Юдіним Максимом Анатолійовичем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 78 за:
- Кредитним договором № 1336-125 від 28.12.2005 року, укладеним між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством „БАНК „ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ;
- Іпотечним договором № 1336-125І від 28.12.2005 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством „БАНК „ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ, посвідченого 28.12.2005 року ОСОБА_4 ..
Стягнути в солідарному порядку з до Публічного акціонерного товариства „БАНК „ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ, Товариства з обмеженою відповідальністю „ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ „ДОВІРА ТА ГАРАНТИЯ на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору по 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок з кожного.
Повні відомості про сторін згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Третя особа ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_3 .
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Воробйов