КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного Банку України про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями державних органів, що призвели до втрати власності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ним в АТ «ЗЛАТОБАНК» було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 (долар США), на якому в грудні 2014 року перебували належні позивачу грошові кошти в розмірі 1 000 000, 00 доларів США. 09.12.2014 платіжним дорученням в іноземній валюті № 1 позивач намагався переказати грошові кошти на відкритий в ПАТ «Ощадбанк» рахунок № НОМЕР_2 , однак до цього часу доручення не виконано.

При цьому, постановою Правління НБУ від 13.02.2015 ПАТ «ЗЛАТОБАНК» віднесено до категорії неплатоспроможних, рішенням виконавчої дирекції Фонду запроваджено тимчасову адміністрацію. Так, оскільки відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд здійснює функції управління банку, позивач 22.10.2018 звернувся з відповідним запитом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо отримання інформації про виконання платіжного доручення № 1 від 09.12.2014. Однак Фонд гарантування вкладів фізичних осіб залишив вказаний запит поза увагою.

Крім того, АО «НЕССА ГРУП» також зверталось до Фонду з відповідним запитом щодо надання інформації про належні позивачу кошти. З відповіді, наданої Фондом від 04.03.2019 вбачається, що рішення НБУ про визнання ПАТ «ЗЛАТОБАНК» неплатоспроможним від 13.02.2015, рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії від 12.05.2015, відповідні рішення Фонду про запровадження тимчасової адміністрації та процедури ліквідації скасовані в судовому порядку. Однак, Фондом по день звернення позивача до суду здійснюються заходи щодо продажу активів Банку та виплати вкладникам гарантованих сум.

Позивач вказував, що внаслідок незаконно прийнятих рішень та, відповідно, вчинених протиправних дій та бездіяльності відповідачів йому було завдано майнову (матеріальну) шкоду у вигляді втрати його власності в розмірі 1 000 000, 00 грн.

На підставі викладеного, посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь майнову (матеріальну) шкоду, завдану позивачу неправомірними рішеннями, діями Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що призвели до втрати власності, в розмірі 1 000 000, 00 доларів США шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про недоведеність позовних вимог є безпідставними, позивач та його представник вчинили всі можливі дії для збору доказів. При цьому зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань представника позивача щодо витребування доказів.

Вказує, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у відповідь на адвокатські запити представника позивача не надав інформації щодо знаходження грошових коштів, які перебували на рахунку позивача, обставин невиконання платіжного доручення №1 від 09.12.2014 та іншої інформації, зокрема, щодо включення до ліквідаційної маси АТ «ЗЛАТОБАНК» грошових коштів позивача.

На думку позивача, внаслідок незаконних дій НБУ та Фонду він був позбавлений можливості щодо користування своїми правами стосовно розпорядження грошовими коштами, які знаходились на поточному рахунку у АТ «ЗЛАТОБАНК», та втратив власність у розмірі 1 000 000 доларів США.

Від відповідачів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України надійшли відзиви на апеляційну скаргу.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у відзиві вказує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази завдання відповідачем шкоди позивачу. Зазначає, що у відносинах з позивачем Фонд діяв виключно на підставі закону та у межах своїх повноважень, включивши ОСОБА_1 до загального реєстру вкладників із визначеною сумою відшкодування рішенням виконавчої дирекції Фонду. Наголошує, що Фонд не є стороною договору поточного рахунку, укладеного між АТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_1 .

Вважає апеляційну скаргу надуманою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції - законним та обґрунтованим. Тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник Національного банку України просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з аналогічних підстав. Також зазначає, що посилання позивача на те, що Фонд здійснює управління діяльністю, активами та зобов`язаннями ПАТ «ЗЛАТОБАНК» незаконно, суперечать обставинам справи, діючим нормам законодавства та висновкам Верховного Суду.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Представники сторін, належно повідомлені про час та місце розгляду справи, з`явились у судове засідання та підтримали свої позиції, викладені у апеляційній скарзі та відзивах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 09.12.2014 між позивачем та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» було укладено Угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (Договір поточного рахунку).

Так, згідно п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Аналіз положень статті 1166 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювана шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювана шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (постанова Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13).

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою та вини.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16, від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17, від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджував, що на його рахунку, відкритому в ПАТ «ЗЛАТОБАНК» знаходились грошові кошти в розмірі 1 000 000, 00 доларів США.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснила, що є рідною донькою позивача та в 2014 році перерахувала кошти із свого депозитного рахунку на рахунок свого батька, після чого правовідносини з Банком припинились.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів того, що вказані кошти були зараховані на рахунок, відкритий позивачу в ПАТ «ЗЛАТОБАНК».

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Так, 09.12.2014 платіжним дорученням в іноземній валюті № 1 позивач мав намір переказати грошові кошти на відкритий в ПАТ «Ощадбанк» рахунок № НОМЕР_2 в розмірі 1 000 000, 00 доларів США.

Представник позивача пояснив, що Банк платіжне доручення не виконав, грошові кошти в сумі 1 000 000, 00 доларів США не перерахував.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 13.02.2015 №105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.02.2015 р.№30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ЗЛАТОБАНК», згідно з яким з 14.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ЗЛАТОБАНК».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015 №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.05.2015 р.№99 «Про початок процедури ліквідації АТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК».

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 6, 16 ч. 1 ст. 2 Закону, тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється , зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку;

Водночас, п. 1, 5 ч. 6 ст. 36 Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті; виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Згідно з ч.1 ст. 44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Положеннями частини 5 статті 45, статті 49 Закону про систему гарантування встановлено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів, який затверджується виконавчою дирекцією Фонду, після чого Фонд сповіщає про це кредиторів.

Вимоги кредиторів задовольняються відповідно до черговості, встановленої статтею 52 Закону про систему гарантування. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом відшкодовуються у четверту чергу.

За результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджується виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. Ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 53 Закону про систему гарантування).

Отже, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений порядок задоволення вимог кредиторів банку як на стадії процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, так і на стадії процедури ліквідації.

Встановлено, що 22.10.2018 позивач звернувся до Фонду з листом, в якому просив повідомити про причини обмеження прав позивача в частині розпорядження ним його грошовими коштами та надати інформацію щодо грошових коштів, які перебувають на рахунку позивача.

Крім того, 13.02.2019, 14.03.2019 АО «НЕССА груп» в інтересах позивача зверталось до Фонду із адвокатськими запитами про надання інформації щодо грошових коштів, які перебувають на рахунку позивача.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до Фонду з відповідною заявою щодо виплати гарантованої суми чи щодо включення вимог останнього до акцептованого реєстру вимог кредиторів. Вказана обставина не заперечується позивачем .

Крім того, з листа Фонду від 28.02.2019 № 27-3962/19 вбачається, що Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» позивача було включено до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування гарантованої суми. Також Позивача було включено до загального Реєстру вкладників із визначеною сумою відшкодування рішення виконавчої дирекції Фонду.

Крім цього, постановою Великої Палати Верховного суду від 05.02.2019 по справі № 826/2184/17 залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017, якими визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 13.02.2015 № 105 «Про віднесення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду від 1302.2015 № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «ЗЛАТОБАНК»; визнано протиправним та скасовано постанову Правління НБУ від 12.05.2015 № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ЗЛАТОБАНК»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду від 13.05.2015 № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення фонду від 18.05.2015 № 100 «Про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13.05.2015 № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду від 24.03.2016 № 391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на два роки до 13.05.2018 включно; зобов`язано НБУ надати ПАТ «ЗЛАТОБАНК» строк, встановлений ч. 7 ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» після проведення заходів з його ліквідації.

У своїй позовній заяві та у апеляційній скарзі позивач стверджує, що, внаслідок незаконно прийнятих рішень про визнання Банку неплатоспроможним та запровадження процедури ліквідації, та, відповідно, вчинених протиправних дій та бездіяльності відповідачів позивачу було завдано майнову (матеріальну) шкоду у вигляді втрати його власності в розмірі 1 000 000, 00 доларів США, а тому позивач просить стягнути вказані кошти з відповідачів на свою користь шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Однак, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як роз`яснено в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою та вини.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, дії/бездіяльність, які свідчать про невиконання Банком своїх зобов`язань за Договором поточного рахунку перед позивачем в частині виконання платіжного доручення № 1 від 09.12.2014 щодо переказу грошових коштів в розмірі 1 000 000, 00 доларів США були вчинені саме до прийняття Національним банком України рішення про віднесення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних та прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та запровадження в Банку Фондом тимчасової адміністрації, а згодом - початку процедури ліквідації.

Відповіді Фонду на адвокатські запити представника позивача також не свідчать про втрату власності позивача чи вчинення відносно нього або ж його майна будь-яких протиправних дій з боку Фонду чи Національного банку України.

У матеріалах справи відсутні будь-які інші докази вини відповідачів у завданні матеріальної шкоди позивачу.

Суд першої інстанції звернув увагу, що в рамках розгляду справи № 826/2184/17 щодо скасування постанов НБУ та рішень Фонду по відношенню до ПАТ «ЗЛАТОБАНК» не встановлювалась протиправність дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб чи Національного банку України, які б призвели до порушення прав позивача як кредитора Банку чи порушення прав інших кредиторів ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на задоволення своїх майнових прав чи інтересів, та дійшов правильного висновку, що вказана постанова та інші рішення судів першої та апеляційної інстанції не підтверджують вину відповідачів у завданні позивачу матеріальної шкоди та наявність у останніх солідарного обов`язку щодо відшкодування такої шкоди позивачу.

Крім цього, чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко визначено спеціальний порядок повернення коштів вкладникам та іншим кредиторам Банку з їх депозитних та поточних рахунків. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не скористався визначеним Законом механізмом повернення коштів, натомість лише звертався до Фонду із запитами про надання інформації стосовно коштів, які перебувають у нього на рахунку.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.

Згідно ст. 4 Закону, Національний банк є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат, а у визначених цим Законом випадках - також за рахунок Державного бюджету України. Національний банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Національний банк не відповідає за зобов`язаннями органів державної влади, а органи державної влади не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Крім того, особливий статус Національного банку України визначений в Рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст. 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»).

Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції також звернув увагу на ту обставину, що станом на дату розгляду справи ПАТ «ЗЛАТОБАНК» як юридична особа не ліквідована, а отже правовідносини між сторонами також не можуть вважатись припиненими. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України не є правонаступниками ПАТ «ЗЛАТОБАНК», а тому не несуть відповідальність за виконання чи невиконання Банком своїх договірних зобов`язань.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність порушень будь-яких прав позивача з боку відповідачів та завдання йому матеріальної шкоди в розмірі 1 000 000, 00 доларів США. А відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню.

Твердження апелянта щодо необґрунтованої відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів оцінюються колегією суддів критично.

Так, як видно із матеріалів справи ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доказів, а саме: інформації чи були грошові кошти, які обліковувались на поточному рахунку клієнта банку ОСОБА_1 на момент винесення рішення виконавчої дирекції Фонду щодо затвердження ліквідаційної маси АТ «ЗЛАТОБАНК» включені до складу ліквідаційної маси банку. Ухвала мотивована тим, що форма заяви про витребування доказів не відповідає вимогам ч. 2 ст. 84 ЦПК України та є необґрунтованою, оскільки позивач не вказав, які саме обставини такі докази можуть підтвердити чи спростувати.

Жодних підстав невідповідності вказаної ухвали суду вимогам закону апеляційний суд не встановив. При цьому, у апеляційній скарзі представник позивача також не обґрунтував, які саме обставини, що мають доказове значення для вирішення справи, може підтвердити інформація, яку позивач просив витребувати у Фонду.

Інші доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді