КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/13700/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/2498/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича та за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» - адвоката Тетері Ігоря Анатолійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у складі судді Підпалого В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна Олександра Юрійовича, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» (далі - ТОВ «Видавничий дім «Толока»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна О.Ю., у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила встановити нікчемність договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ; витребувати із володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на її користь нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ТОВ «Видавничий дім «Толока» на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1256, за умовами якого вона набула право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2. 02 березня 2009 року комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації» здійснило державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, про що було вчинено реєстраційний напис №8817-п.

Вказувала, що у 2012 році під її допиту слідчим ГСУ МВС України в рамках кримінального провадження щодо учасників організованого злочинного угрупування, їй стало відомо про те, що вона не є власником вказаного вище нерухомого майна, оскільки це майно було відчужене поза її волею декілька разів шляхом підроблення документів. У зв`язку з цим, позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про злочин. Зазначала, що в рамках кримінального провадження №0000087 від 10 січня 2013 року відповідно до постанови слідчого її визнано потерпілою. Досудовим розслідуванням встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, укладеним від її імені, було відчужено ОСОБА_3 приміщення АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №382. Вказувала, що в дійсності вона це приміщення не відчужувала, грошових коштів за нього не отримувала, підписи в договорі купівлі-продажу виконані не нею, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена у кримінальному провадженні, якою встановлено, що підписи в договорі купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року від її імені вчинені не нею.

Зазначала, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 грудня 2013 року, якою закрите кримінальне провадження відносно приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Перевертуна О.Ю., встановлено, що 25 квітня 2009 року вказаний приватний нотаріус на своєму робочому місці склав договір купівлі - продажу приміщення АДРЕСА_2 , до якого вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_2 , як продавець продала, а ОСОБА_3 , як покупець купила це приміщення за 500 000 грн 00 коп., оскільки в дійсності ОСОБА_2 участі у нотаріальній дії не приймала, її особа приватним нотаріусом Перевертуном О.Ю. не встановлювалась та справжність підписів не перевірялась, вона права власності на зазначене майно не відчужувала, цей договір купівлі-продажу не підписувала, грошові кошти не отримувала. В подальшому ОСОБА_3 продала вказане нежитлове приміщення ТОВ «Видавничий дім «Толока».

Вказувала, що договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року вчинений поза її волею як власника майна, шляхом підроблення документів, а тому є таким, що порушує її право власності та спрямований на незаконне заволодіння належним її майном. Зазначала, що у випадку невизнання іншою стороною недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору, вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). З наведених підстав позивач просила її позовні вимоги задовольнити повністю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано нікчемним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений 25 квітня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за №382 у реєстрі нотаріальних дій з використанням бланку ВМС 414776.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ТОВ «Видавничий дім «Толока» на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Витребувано з володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь ОСОБА_2 нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» - адвокат Тетеря І.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки вона вже зверталась до Печерського районного суду міста Києва з аналогічною позовною заявою від 03 вересня 2012 року, яку ухвалою суду першої інстанції від 08 січня 2013 року у справі №2-2935/12 залишено без розгляду. У вказаній позовній заяві позивач заявляла клопотання про визнання поважними причинами пропуску строку позовної давності та просила поновити вказаний строк. Вказує, що про факт обізнаності позивача про вибуття спірного приміщення раніше 19 квітня 2012 року міг підтвердити свідок ОСОБА_1 , якого представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» просив викликати до суду, проте суд відмовив у його задоволенні. Також зазначає, що ТОВ «Видавничий дім «Толока» є добросовісним набувачем спірного приміщення та з моменту його придбання 16 листопада 2019 року відкрито ним користується, укладаючи відповідні договори з обслуговуючими організаціями, сплачує комунальні послуги та веде господарську діяльність, а тому вважає, що з цього часу позивач могла дізнатись, що спірне приміщення вибуло з її володіння та ним користується інша особа. Навіть, якщо виходити із того, що позивач дізналася про порушення своїх прав 19 квітня 2012 року, то останній день строку позовної давності припадає на 19 квітня 2015 року, а даний позов відповідно до відмітки суду на позовній заяві позивач подала до суду лише 20 квітня 2015 року, тобто, з пропуском трирічного строку.

Вказує, що визнання недійсним нікчемного правочину суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Зазначає, що суд безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки у даній справі ефективним способом захисту прав позивача може бути лише витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, а не визнання за позивачем права власності на це майно. Також суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, що є підставою для скасування рішення суду .

ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи, однак вважає що рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, через свого представника - адвоката Шаповалова А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 28 січня 2009 року Верховним Судом України було ухвалене рішення у справі №2-702-1/08 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сантанна» (далі - ТОВ «Сантанна»), державного підприємства «Укрінвестбуд» (далі - ДП «Укрінвестбуд»), третя особа: відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ТОВ «Сантанна», ДП «Укрінвестбуд» про переведення прав та обов`язків сторони за договором і визнання права власності на нерухоме майно. Вказаним рішенням Верховного Суду України скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2008 року й ухвалу апеляційного суд міста Києва від 25 листопада 2008 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано ТОВ «Сантанна» передати у власність ОСОБА_1 офісне приміщення АДРЕСА_2 , яке є предметом спору у даній справі. Тому вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зачіпає інтереси ОСОБА_1 щодо спірного приміщення.

Вказує, що 18 грудня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав до суду першої інстанції заяву про залучення ОСОБА_1 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимоги на предмет спору на стороні відповідача, а 28 травня 2019 року надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд заяви від 18 грудня 2018 року, однак вказану заяву суд не розглянув.

Представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» - адвокат Тетеря І.А. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М., у якому погоджуєтся із доводами скарги. Вказує, що суд першої інстанції порушив процесуальні права ОСОБА_1 на участь у справі, оскільки не розглянув його заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У зв`язку з цим без врахування пояснень та доводів ОСОБА_1 , які він міг надати по справі, суд першої інстанції у повному обсязі не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Заворотнюк М.С. подав відзив на апеляційну скаргу представника ТОВ «Видавничий дім «Толока» - адвоката Тетері І.А., у якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки не містить підстав, передбачених чинним законодавством для скасування рішення суду першої інстанції. Вказує, що суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки про порушення своїх прав їй стало відомо в ході кримінального провадження. Наголошує, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є належним. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А.М. підлягає закриттю, а апеляційна скарга представника ТОВ «Видавничий дім «Толока» - адвоката Тетері І.А. підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивач придбала у ОСОБА_1 нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1256.

В установленому законом порядку комунальним підприємством «Київське бюро технічної інвентаризації» здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначене майно, про що вчинено реєстраційний напис №8817-п від 02 березня 2009 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом першої інстанції встановлено, що законність та дійсність договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , була предметом судового розгляду в інших справах.

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12 лютого 2008 року нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за №1256. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за №1256.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 20 травня 2015 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2015 року скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 лютого 2008 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року. Ухвалено нове рішення в цій частині, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року та від 12 лютого 2008 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_4 , посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю. за №1256 (а.с.70-75, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що у 2012 році під час розслідування кримінального провадження позивачу стало відомо, що вона не є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_2 . Вказане майно було відчужене декілька разів шляхом підроблення документів. У зв`язку з цим позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про злочин. В межах кримінального провадження №0000087 від 10 січня 2013 року відповідно до постанови слідчого від 14 березня 2013 року позивача визнано потерпілою.

25 квітня 2009 року шляхом підробки підпису продавця ОСОБА_2 було підписано договір купівлі-продажу, на підставі якого нібито ОСОБА_2 продала ОСОБА_5 нежитлове приміщення, яка розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , про що зазначено у висновку експертів за результатами комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 21 жовтня 2013 року,проведеної в рамках кримінальної справи, відповідно до якого підписи від імені ОСОБА_2 у графі «Продавець ОСОБА_2 » у договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 від 25 квітня 2009 року, що на нотаріальному бланку ВМС №414776 та на примірнику який залишається у справах приватного нотаріуса, виконано не ОСОБА_2 ». (а.с.19-34 т.3).

Також даний факт встановлено вироком Солом`янського районного судом міста Києва від 09 жовтня 2015 року та ухвалою апеляційного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року, якими, крім інших осіб, визнано винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.3 ст.15, ч.3 ст.27, ч.2 ст.200, ч.4 ст.190, ч.3 ст.27, ч. 2,3 ст.209, ч.3 ст.28, ч.2,3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.4 ст.358 КК України (а.с.46-141, т.3).

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказаній нормі кореспондуються приписи ч.1 ст.352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження того, що оскаржуваним рішенням суду від 10 вересня 2019 року вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи, адвокат Шаповалов А.М. посилається на те, що 28 січня 2009 року Верховним Судом України було ухвалене рішення у справі №2-702-1/08 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Сантанна», ДП «Укрінвестбуд», третя особа: ВАТ КБ «Надра», про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ТОВ «Сантанна», ДП «Укрінвестбуд» про переведення прав та обов`язків сторони за договором і визнання права власності на нерухоме майно. Вказаним рішенням Верховного Суду України скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2008 року й ухвалу апеляційного суд міста Києва від 25 листопада 2008 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано ТОВ «Сантанна» передати у власність ОСОБА_1 офісне приміщення АДРЕСА_2 , яке є предметом спору у даній справі.

Однак вказані доводи не приймаються апеляційним судом до уваги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2008 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суд міста Києва від 25 листопада 2008 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Сантанна», ДП «Укрінвестбуд», третя особа: ВАТ «КБ «Надра», про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна - відмовлено.

Позов ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ТОВ «Сантанна», ДП «Укрінвестбуд» про переведення прав та обов`язків сторони за договором і визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.

Переведено права та обов`язки сторони за договором №09/02 від 23 квітня 2002 року про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна з ОСОБА_1 на ВАТ КБ «Надра» (а.с.216-217, т.4).

Рішенням Верховного Суду України від 28 січня 2009 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2008 року та ухвалу апеляційного суд міста Києва від 25 листопада 2008 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ТОВ «Сантанна» передати у власність ОСОБА_1 офісне приміщення АДРЕСА_2 , площею 115,9 кв.м, що розташоване на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 .

У задоволенні позову ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 , ТОВ «Сантанна», ДП «Укрінвестбуд» про переведення прав та обов`язків сторони за договором і визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено (а.с.218-220, т.4).

Вказаним рішенням Верховного Суду України встановлено, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором, а тому відповідно до ст.ст. 328, 331 ЦК України після введення будинку в експлуатацію набув права власності на офісне приміщення.

Тобто, вказані обставини підтверджують лише факт виникнення у ОСОБА_1 права власності на спірне приміщення у 2004 році, що також встановлено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року, у справі за позовом ТОВ «Видавничий дім «Толока» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 12 лютого 2008 року та від 05 грудня 2008 року нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнання недійсним реєстраційного посвідчення № НОМЕР_2 від 02 березня 2009 року про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (а.с.194-210, т.3).

Оскільки 05 грудня 2008 року ОСОБА_1 відчужив на підставі чинного договору купівлі-продажу нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , то апеляційний суд приходить до висновку, що адвокатом Шаповаловим А.М. не доведено, що оскаржуваним рішенням суду від 10 вересня 2019 року вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 .

Не встановлено таких обставин й судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

Отже, враховуючи, що оскаржуваним рішенням суду від 10 вересня 2019 року питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, то апеляційне провадження за апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою підлягає закриттю відповідно до приписів ст.362 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 не укладала оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25 квітня 2009 року, за яким власником спірного майна стала ОСОБА_5 , а в подальшому - ТОВ «Видавничий дім «Толока», тобто майно вибуло із володіння ОСОБА_2 поза її волею, що встановлено судовими рішеннями у кримінальній справі. Тому суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 25 квітня 2009 року є нікчемним і за встановлених обставин ОСОБА_2 має право на визнання за нею права власності на спірне майно та на його витребування з чужого незаконного володіння від останнього власника ТОВ «Видавничий дім «Толока». Також суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 пред`явила позов в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У ст.657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а згідно із ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Ст.228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями ст.228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності Українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Такий висновок щодо застосування ст.228 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 та у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 612/765/18 (провадження № 61-22104св19).

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (ст.216 ЦК України).

По справі встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року та ухвалою апеляційного суду міста Києва від 27 грудні 2017 року встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 25 квітня 2009 року, за яким власником спірного майна стала ОСОБА_3 , від імені ОСОБА_2 підписано третьою особою, а майно вибуло з володіння ОСОБА_2 поза її волею. Укладення вказаного договору здійснювалось з метою позбавлення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна.

Установивши, що укладений договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом підробки документів спрямований на незаконне заволодіння майном позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий договір порушує публічний порядок та є нікчемним з моменту його підписання і не тягне за собою жодних правових наслідків.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ТОВ «Видавничий дім «Толока» про те, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, як необґрунтовані, оскільки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25 квітня 2009 року визнано нікчемним, а не недійсним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що належність ОСОБА_2 на праві власності нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , встановлено судовим рішеннями у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: ТОВ «Видавничий дім «Толока» про визнання договорів купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року (12 лютого 2008 року) недійсними та у справі № 757/19864/15-ц за позовом ТОВ «Видавничий дім «Толока» до ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_1 , про визнання договорів купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року (12 лютого 2008 року) недійсними.

Тому доводи представника ТОВ «Видавничий дім «Толока» про те, що позивач не довела, а судом першої інстанції, не встановлено належність ОСОБА_2 на праві власності нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , є безпідставними.

За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми необхідно установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта правовідносин, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 296/8723/18 (провадження № 61-8753св19).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У даній справі право власності ОСОБА_2 на нежитлове спірне нежитлове приміщення не визнається ТОВ «Видавничий дім «Толока», яке вважає себе законним володільцем цього майна, тому у суду першої інстанції були правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є ефективним способом захисту порушених прав позивача на своє майно, зареєстроване в реєстрі за іншими особами.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ТОВ «Видавничий дім «Толока» про те, що у даній справі ефективним способом захисту прав позивача може бути лише витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, а не визнання права власності, виходячи з такого.

Так, у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348ц15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17 (провадження № 61-11056св19) міститься правовий висновок про те, що у зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Позивач ОСОБА_2 , як особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права претензій з боку відповідачів, тому відповідно до ст.392 ЦК України суд першої інстанції правомірно захистив права позивача шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне їй майно.

Відповідно до ст. 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

По справі встановлено, що 16 листопада 2009 року ТОВ «Видавничий дім «Толока» уклало з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за умовами якого ТОВ «Видавничий дім «Толока» придбало вказане нежитлове приміщення та здійснило державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ТОВ «Видавничий дім «Толока» придбало спірне нежитлове приміщення у ОСОБА_3 , яка була його продавцем на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року. Тобто, ТОВ «Видавничий дім «Толока» придбало спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати і таке майно вибуло з володіння законного власника ОСОБА_2 поза її волею.

Тому з огляду на положення ст.ст.387, 388 ЦК України висновок суду про витребування із володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , є законним та обґрунтованим.

Згідно з п.9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_2 про скасування реєстрації, пов`язана з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності за ТОВ «Видавничий дім «Толока» на спірне майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 пред`явила позов в межах строку позовної давності з таких підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» - Рубля О.С. подав заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що за свідченнями ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 дізналася про порушення своїх прав приблизно за три тижні до його допиту, який був проведений 05 квітня 2012 року, тобто у середині березня 2012 року. Тому саме з цього моменту, тобто з середини березня 2012 року, почався перебіг трирічного строку позовної давності, який сплив у середині березня 2015 року, а з даним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду 20 квітня 2015 року, тобто вже після закінчення строку позовної давності (а.с.219-224, т.1).

18 березня 2018 року представник відповідача ТОВ «Видавничий дім «Толока» - адвокат Тетеря І.А. також подав заяву про застосування позовної давності, яку мотивував тим, що позивач протягом шести років не цікавилась станом свого майна та не вживала заходів для з`ясування обставин порушення її прав на це майно (а.с.17-18, т.4).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що в ході розслідування кримінального провадження №0000087 від 21 листопада 2012 року слідчим ГСУ МВС України Мкртчяном А.Н. було вилучено договори, в тому числі договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «Видавничий дім Толока», що підтверджується копією протоколу виїмки від 19 квітня 2012 року. У зв`язку з цим, позивач дізналась про те, що її майно продано поза її волею та на даний час власником є відповідач ТОВ «Видавничий дім «Толока».

Даний позов ОСОБА_2 направила до суду поштою 18 квітня 2015 року, що підтверджується відтиском штемпеля на поштовому конверті та описом вкладення цінного листа (а.с.20-21, т.1)

Відповідно до ч.6 ст.124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Таким чином позивач звернулась до суду з позовом в межах строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустила строк позовної давності на звернення до суду з позовом, оскільки відповідно до відмітки суду на її позовній заяві, позивач подала до суду лише 20 квітня 2015 року, є необґрунтованими.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 довідалася або могла довідатися про порушення її права на спірне майно раніше ніж 19 квітня 2012 року. Не надали таких доказів і відповідачі по справі.

Таким чином твердження ТОВ «Видавничий дім «Толока» про те, що ОСОБА_2 знала або могла знати про порушення її прав раніше ніж 19 квітня 2012 року, є лише припущеннями, а доказування та рішення суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вже зверталась до Печерського районного суду міста Києва з аналогічною позовною заявою від 03 вересня 2012 року, в якій вона заявляла клопотання про визнання поважними причинами пропуску строку позовної давності та просила поновити вказаний строк, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не мають правового значення для перевірки дотримання строку позовної давності пред`явлення позивачем позову до суду у даній справі, так як ці обставини не свідчать про те, що ОСОБА_2 довідалася або могла довідатися про порушення її права раніше ніж 19 квітня 2012 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що про факт обізнаності позивача про вибуття спірного приміщення з власності позивача раніше 19 квітня 2012 року міг підтвердити свідок ОСОБА_1 , якого представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» просив викликати до суду, проте суд відмовив у його задоволенні, колегія суддів оцінює критично, оскільки як встановлено вище ОСОБА_1 оспорював у судовому порядку про власності ОСОБА_2 на спірне майно, а тому його пояснення можуть викликати сумніви щодо їх об`єктивності.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Видавничий дім «Толока» є добросовісним набувачем спірного приміщення та з моменту його придбання 16 листопада 2019 року відкрито ним користується, уклало відповідні договори з обслуговуючими організаціями, сплачує комунальні послуги та веде господарську діяльність, а тому вважає, що з цього часу позивач могла дізнатись, що спірне приміщення вибуло з її володіння та ним користується інша особа, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Вироком Солом`янського районного судом міста Києва від 09 жовтня 2015 року встановлено, що у період з 02 березня 2009 року по 25 квітня 2009 року ОСОБА_9 , який визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.15, ч.4 ст.190, ч.3 ст.209, ч.3 ст.28, ч.2 ст.358, ч.3 ст.28, ч.3 ст.358 КК України, використовуючи особисте знайомство із ОСОБА_2 , під виглядом необхідності подання в якості доказів у судовому засіданні з приводу виселення наймачів з приміщення АДРЕСА_2 , одержав у ОСОБА_2 оригінал правовстановлюючих документів на зазначене майно та її паспорт з метою представництва позивача в судах, як нового власника цього приміщення.

У подальшому 26 березня 2009 року ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_3 , а тому особисто не цікавилась спірним приміщенням та об`єктивно не могла знати про те, що це приміщення вибуло з її володіння та ним користуються інші особи.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Видавничий дім Толока» про те, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не подавала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, то обставини щодо її повідомлення про час та місце розгляду справи не можуть бути предметом апеляційного розгляду та підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Апеляційний суд не приймає до уваги надані ТОВ «Видавничий дім Толока» під час апеляційного розгляду справи відповідь об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Печерськ» № 09-01/2 від 09 січня 2020 року, довідку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Печерськ» № 09-01 від 09 січня 2020 року (а.с.68, 69, т.5), а також лист комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25 червня 2020 року (а.с.48, т.6), оскільки вказані документи подані з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надані представником ТОВ «Видавничий дім Толока» апеляційному суду вказані вище документи не були подані до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Представник ТОВ «Видавничий дім Толока» не надав апеляційному суду доказів неможливості подання цих документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак вони не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 362, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року.

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» - адвоката Тетері Ігоря Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: