Справа №295/7874/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:
головуючого судді - Зосименко О.М.,
за участю секретаря - Ковальчук О.С.,
представник позивача - ОСОБА_1
представник відповідача - Кадлубовська Л.А.
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за орендну плату та комунальні послуги,-
встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди (найму) від 04.06.2018р. у сумі 24 789 грн.02 коп. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказала, що відповідач сплачувала орендну плату за найм квартири до березня 2020р. включно, жодних повідомлень від відповідача про розірвання договору не отримувала та у подальшому виникла заборгованість за договором оренди (найму) за період з 01.04.2020р. по 01.07.2020р.

В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав з підстав зазначених в позові, зазначив, що відповідач здійснювала оплату найму квартири як у готівковій, так і у безготівковій формі, сплатила орендну плату за січень-березень 2020р. і перестала сплачувати з квітня 2020р. Представник відповідача заперечила проти позову, вказавши, що відповідач повідомляла на початку 2020 р. про розірвання договору та зміну місця проживання, а з січня 2020р. у квартирі проживала інша особа ОСОБА_4 , оплату найму з січня 2020р. відповідач не здійснювала.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Судом встановлено, що 04.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір найму за умовами якого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 в найм квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.4 договору найму сума орендної плати становить 4500грн. та комунальні послуги.

Пунктом 14 договору найму встановлено, що договір укладено строком на один рік,а при закінченні строку дії договору, якщо кожна з сторін не заявить про його припинення, договір продовжується на невизначений термін.

У відповідності з ч. 2 ст. 763 ЦК України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п.7 договору найму наймач зобов`язується повідомити про дострокове припинення дії даного договору не пізніше ніж через місяць.

Отже, сторони узгодили порядок припинення дії даного договору з ініціативи наймача шляхом здійснення повідомлення, не встановивши письмову форму для такого повідомлення.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вказала, що отримувала від відповідача орендну плату до березня 2020 року включно і заборгованість виникла за період з 01.04.2020р. по 01.07.2020р., та жодних повідомлень від відповідача про розірвання договору не отримувала.

Як вбачається з листа відповідача від 04.06.2020р., наданого позивачем до позовної заяви, ОСОБА_3 повідомляє позивача, що на початку 2020 р. повідомила її про розірвання договору найму та зміну місця проживання, а з січня 2020р. у квартирі проживала інша особа ОСОБА_4 , та оплату орендних платежів відповідач не здійснювала.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2020р. за №12/19 молодший сержант ОСОБА_3 перебуває на дійсній військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 м. Львів з 16.01.2020р.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористалася.

Таким чином, встановивши, що представник позивача в судовому засіданні стверджував, що відповідач здійснювала оплату оренди як у готівковій, так і у безготівковій формі, та сплатила орендну плату за січень-березень 2020р., а заборгованість виникла з квітня 2020р., в той же час як відповідач вказує, що повідомляла про розірвання договору оренди, змінила місце проживання на початку 2020р. і орендних платежів не сплачувала, і суду не надано жодних належних доказів про здійснення відповідачем оплати за січень-березень 2020р.(актів наданих послуг оренди (найму), банківських виписок щодо транзакцій), суд оцінюючи надані сторонами у справі докази, дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідачем здійснювалася сплата орендних платежів за січень-березень 2020р., та наявність у сторін правовідносин з оренду (найму) квартири за договором оренди (найму) від 04.06.2018р. у період з 01.04.2020р. по 01.07.2020р., у зв`язку з чим суд дійшов висновку про недоведеність стороною позовних вимог та наявність підстав для відмови в позові.

Керуючись ст. ст. 638,654,763 ЦК України,

ухвалив:
У задоволенні позову - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення буде виготовлено 19.11.2020 року.

Суддя О.М. Зосименко