КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року місто Київ

справа № 757/651/20-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним в частині, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати кредитний договір №б/н від 31 жовтня 2015 року, що укладений між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК»недійсним в частині нарахування процентів, прострочених процентів, комісії, простроченої комісії та пені.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 31 жовтня 2015 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК»через систему інтернет-банкінгу укладено кредитний договір №б/н, шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ.

Вказувала, що відповідно до умов укладеного договору, кредитний договір складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Зазначала, що при укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач зауважувала, що відповідач користуючись можливістю самовільно, в будь-який момент змінювати умови договору, незаконно здійснив нарахування суми прострочених процентів та процентів на основну суму (тіло) кредиту, що не були обумовленні кредитним договором. Зокрема, тіло кредиту за вказаним договором становить 24421,67 - грн, прострочені проценти - 3787,32 грн, проценти - 7974,48 грн, а залишок по договору складає - 36183,47 грн.

Вказувала, що нарахування відповідачем суми процентів на тіло кредиту відбувається в порушення умов чинного законодавства та є незаконними, оскільки не погоджені сторонами під час підписання анкети-заяви про приєднання.

Позивач, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 вважає, що банк безпідставно нараховує проценти, пеню в порушення умов кредитного договору, оскільки такі умови не були узгоджені між сторонами у конкретному кредитному договорі.

Зазначила, що кредитний договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а самі Умови та Правила не можуть вважатись складовою частиною такого договору.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що оскільки кредитний договір №б/н від 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено шляхом підписання лише анкети приєднання, вважає, що відповідачем незаконно здійснюються нарахування процентів та прострочених процентів щодо цього кредитного договору, адже такі нарахування не передбачені в анкеті приєднання та позивач не повідомлена про можливість таких нарахувань в передбачений законом спосіб.

Вказувала, що з викладеного вбачається порушення законних прав позивача, оскільки відповідачем самовільно встановлюються та змінюються умови кредитного договору, що призвело до необумовленого сторонами нарахування процентів та прострочених процентів за користування кредитними коштами.

Зазначала, що судом першої інстанції відмовлено в задоволені позовних вимог на підставі не надання позивачем, на думку суду, достатніх та належних доказів, а саме відсутність довідки про стан рахунку боржника та/або довідка про заборгованість за конкретним кредитним договором з детальним описом по кожному з оспорюваних складових кредитної заборгованості (процентів, комісій, пені, тощо). Проте, суд першої інстанції не наводить обґрунтування, яке мало б пояснити доказом чого могла б стати довідка про стан рахунку або довідка про заборгованість за кредитним договором з детальним описом по кожному з оспорюваних складових кредитної заборгованості.

Посилалася на те, що заявленими позовними вимогами є визнання недійсним в частині нарахування процентів, прострочених процентів, комісії, простроченої комісії та пені кредитного договору №б/н, а не оспорювання суми незаконно нарахованих процентів та пені.

15 жовтня 2020 року від відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому, зазначила, що підстави та суми нарахованих процентів, комісії та пені є предметом розгляду іншої справи, яка перебуває у провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що оскільки кредитний договір №б/н від 31 жовтня 2015 року між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено шляхом підписання лише анкети приєднання, вважає, що відповідачем незаконно здійснюються нарахування процентів та прострочених процентів щодо цього кредитного договору, адже такі нарахування не передбачені в анкеті приєднання та вона не повідомлена про можливість таких нарахувань в передбачений законом спосіб.

Також посилалася на те, що порушення вимог Закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» через систему інтернет-банкінгу укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ.

Факт підписання вказаної Анкети-заяви позивачем не оспорюється.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що на виконання умов укладеного договору ОСОБА_3 було видано кредитну картку.

На підтвердження своїх вимог позивачем до позовної заяви були долучені:

копія Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ від 31 жовтня 2015 року підписаної ОСОБА_3 ;

копія паспорта на ім`я ОСОБА_1 ;

копія скриншоту «актуальної заборгованості».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.

Позивач у позовній заяві просила визнати кредитний договір №б/н від 31 жовтня 2015 року, що укладений між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» недійсним в частині нарахування процентів, прострочених процентів, комісії, простроченої комісії та пені.

Разом з тим, як вбачається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ від 31 жовтня 2015 року підписаної між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вона не містить умов про нарахування процентів, прострочених процентів, комісії, простроченої комісії та пені, які просить визнати недійсними позивач.

При цьому, позивачем не надано належних доказів на підтвердження нарахування їй за вказаним договором процентів, комісії та пені.

Згідно роз`яснень, які викладені в п.п.7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 , яка підписала Анкету-заяву від 31 жовтня 2015 року та позивач ОСОБА_1 є однією й тією самою особою.

Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки підстави звернення позивача до суду у даній справі є іншими, ніж ті, які були предметом розгляду у справі №342/180/17.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказував на те, що позивач пропустила строк позовної давності звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог позивача та як наслідок про відмову у задоволенні позову, а відтак строк позовної давності до даних правовідносин не застосовується.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно оцінки зібраних у справі доказів, зокрема доказів, поданих позивачем на підтвердження її доводів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: