Справа № 310/2272/20
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2020 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Троценко Т. А.

при секретарі: Корнієнко М. Е.

за участі представника позивача адвоката Грибовода С. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому вказала, що на підставі договору позики від 10. 02. 2017 року ОСОБА_2 отримав від неї 52 000 грн., про що надав розписку та підписав договір позики.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути кошти частинами до 30. 10. 2017 року, проте у вказаний термін борг не повернув, тому вона просить стягнути з нього заборгованість за договором позики в розмірі 35 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі і просить задовольнити. Вказав, що ОСОБА_2 виконував договір позики, сплачував грошові кошти, а потім припинив.

Відповідач до суду не явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не вказав, тому суд розглядає справу за його відсутності на підставі наявних доказів.

В судовому засіданні 01. 10. 2020 року позовні вимоги не визнав і пояснив, що ніяких грошей він від ОСОБА_1 не отримував, а у 2016 році працював у неї без оформлення, для цього підписав розписку про отримання грошових коштів і договір позики, ця розписка була потрібна тому що він був матеріально відповідальною особою і працював з грошима клієнтів, так працювали і інші працівники.

Після звільнення він віддав їй 17 000 грн., а потім ще в подальшому передавав гроші.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Суд встановив, що 10 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 10/02/2017, згідно якому Позикодавець передає, а позичальник отримує безпроцентну позику на суму 52 000 грн. Передача коштів підтверджена розпискою позичальника, складеною у присутності двох свідків.

Позичальник зобов`язаний передати гроші Позикодавцю частками до 30. 10. 2017 року.

Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні оглянутими судом оригіналами Договору позики та розписки про отримання грошових коштів від 10. 02. 2017 року.

При цьому відповідач підтвердив суду, що він частково виконав договір позики, повернув 17 000 грн., іншу частину повертати відмовляється у зв`язку з тим, що цих грошей фактично не отримував.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 ст. 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частина 3 ст. 13 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 ніяким чином не довів суду факт не отримання грошей від ОСОБА_1 , при цьому зазначив, що вказаний договір позики і розписку підписав і частину грошей віддав.

Суд вважає його пояснення нелогічними, оскільки відповідач сам підтвердив суду факт виконання договору, якого, на його твердження, не існувало.

Верховний Суд у постанові Великої Палати від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім ( оскільки укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до вчинення дії (повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладання договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Враховуючи вищевикладене, те, що позивач довела належними доказами факт надання ОСОБА_2 в борг грошової суми, він своїм підписом у договорі і розписці підтвердив цю обставину, зазначені факти в судовому засіданні не спростував, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 1046,1047,1051 ЦК України, ст. ст. 13,76-79,258-263 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 35 000 грн. і витрати на сплату судового збору 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20. 11. 2020 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області Т. А. Троценко