Постанова

Іменем України

13 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 446/1841/18

провадження № 61-20384св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Добротвірська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року у складі судді Костюк У. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської областіпро визнання права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 листопада 2012 року вона набула право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 06 березня 2013 вона звернулась до відповідача із заявою про безкоштовну передачу їй земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Своїми рішеннями від 12 квітня 2013 за № 9 та від 22 вересня 2016 року № 13 їй двічі безпідставно відмовлено у задоволенні такої заяви. Ці рішення відповідача були визнані незаконними та скасовані в судовому порядку. Позивач вважає, що відповідач порушує її права на володіння та розпорядження своєю власністю, а тому просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку, яка необхідна їй для обслуговування будинку.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відсутні правові та законні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку на підставі статей 118, 120, 121 ЗК України, на які посилається позивач в обґрунтування своєї вимоги, оскільки право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, є його дискреційним повноваженням відповідно до вимог статей 12, 116, 118 ЗК України та не може бути делеговане суду. Крім того, після скасування в судовому порядку рішення селищної ради, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання безоплатно у власність земельної ділянки відмовлено, позивач у визначеному законом порядку не зверталась до Добротвірської селищної ради з відповідним клопотанням про одержання безоплатно у власність земельної ділянки.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що вона двічі (06 березня 2013 року та 26 серпня 2015 року) зверталась до селищної ради з клопотаннями про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, однак рішеннями селищної ради від 12 квітня 2013 року № 9 та від 22 вересня 2016 року № 13 їй відмовлено у задоволенні таких клопотань. Зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні діяння суб`єкта владних повноважень.

Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну скаргу

У січні 2020 року Добротвірська селищна рада Кам`янка-Бузького району Львівської області подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що позивач зловживає своїми правами, оскільки не розробляє необхідну документацію для виділення земельної ділянки, а просить суд визнати за нею право власності на землю.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Добротвірської сільської ради від 15 жовтня 2012 року № 118 на праві приватної власності належить житловий будинок на АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради 06 листопада 2012 року.

Установлено, що рішенням Добротвірської селищної ради від 12 квітня 2013 року № 9 «Про надання у власність земельної ділянки п. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 » відмовлено ОСОБА_1 в наданні земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку в розмірі 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення визнано протиправним та скасовано постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2015 року у справі № 446/1307/13а.

Рішенням Добротвірської селищної ради від 22 вересня 2016 року № 13 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про надання безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га на АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю детального плану території, фактичну належність даної земельної ділянки до прибудинкової території дев`ятиповерхового будинку.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 11 вересня 2017 року у справі № 446/2565/15-ц, яке набрало законної сили, рішення Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області від 22 вересня 2016 року № 13 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 » визнано незаконним та скасовано.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилалася на неправомірність відмови у передачі їй земельної ділянки у власність.

Встановлено, що належний позивачці житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка є комунальною власністю територіальної громади Добротвірської селищної ради.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказане питання має вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Враховуючи наведене, право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та не може бути делеговане суду.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 496/2866/16-ц.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що вона двічі (06 березня 2013 року та 26 серпня 2015 року) зверталась до селищної ради з клопотаннями про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, однак рішеннями селищної ради від 12 квітня 2013 року № 9 та від 22 вересня 2016 року № 13 їй відмовлено у задоволенні таких клопотань.

Слід зазначити, що висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову узгоджуються з вимогами закону та установленими обставинами справи, оскільки відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Так, право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування є його дискреційним повноваженням відповідно до вимог статей 12, 116, 118 ЗК України та не може бути делеговане суду.

Крім того, судами установлено, що після скасування в судовому порядку рішення селищної ради про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання безоплатно у власність земельної ділянки позивач у встановленому законом порядку не зверталась до Добротвірської селищної ради з відповідним клопотанням про одержання безоплатно у власність земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов