П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року місто Київ

справа № 761/27037/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/9399/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Андрієнко А.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Пономаренко Н.В. від 10 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО України", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Національний банк України, Генеральна прокуратура України, Офіс великих платників податків державної фіскальної служби, Головне управління держпраці у Київській області, про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 15 лютого 2016 року по 10 листопада 2017 року вона працювала на посаді юрисконсульта логістичного відділу управління врегулювання майнових збитків та ризик-аудиту в ПрАТ "АСК "ІНГО України".

Під час роботи в ПрАТ "АСК "ІНГО України" з заробітної плати позивача в примусовому порядку відраховувалися кошти на підставі договору добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) від 31 травня 2017 року № 00000000.17.

Позивач зазначала, що своєї згоди на укладення вказаного договору не надавала, а з його копією ознайомилася лише в 2018 році під час розгляду судової справи про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. Крім того, договір страхування не містить обов`язкових умов, встановлених частиною 3 статті 16 Закону України "Про страхування", зокрема: відомостей про вигодо набувача, перелік страхових випадків, умови здійснення страхових виплат, причини відмови у страхових виплатах, права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, підписів сторін.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) від 31 травня 2017 року № 00000000.17, укладений АСК "ІНГО України" в особі заступника голови правління ОСОБА_4 та АСК "ІНГО України" в особі голови правління ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що позивач не подавала жодної письмової заяви про укладення між нею та відповідачем договору добровільного медичного страхування і дана обставина не була встановлена постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 755/11093/18, як на це вказує суд першої інстанції; в оскаржуваному договорі відсутні обов`язкові умови договору страхування, встановлені частиною 3 статті 16 Закону України "Про страхування"; ПрАТ "АСК "ІНГО України" застосувало обман, оскільки запевняло своїх працівників, що страхові платежі буде сплачувати самостійно, натомість в односторонньому порядку поклало обов`язки по сплаті страхових платежів на застрахованих осіб без їх згоди, шляхом відрахування їх з заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ "АСК "ІНГО України" зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Посилання скаржника на відсутність її письмової згоди на укладення договору страхування є необґрунтованими, оскільки 31 травня 2017 року нею була подана заява на страхування у якій вона просила укласти щодо неї договір страхування, сплату страхової премії просила відраховувати з її заробітної плати рівними частинами та вказала, що з умовами страхування ознайомилась. Крім того, на підставі вказаного договору позивачу надавалась медична допомога на загальну суму 2 965 грн. 14 коп.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ПрАТ "АСК "ІНГО України" - Вілько Н.Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 15 лютого 2016 року по 10 листопада 2017 року працювала на посаді юрисконсульта логістичного відділу управління врегулювання майнових збитків та ризик-аудиту в ПрАТ "АСК "ІНГО України".

31 травня 2017 року АСК "ІНГО України" в особі заступника голови правління ОСОБА_4 та АСК "ІНГО України" в особі голови правління ОСОБА_3 було укладено договір добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) № 00000000.17.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) від 31 травня 2017 року № 00000000.17 недійсним.

Такий висновок суду є правильним.

У відповідності до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман слід розуміти як певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними лише для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Обман, як і помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування) (пункт 1 частини 1 статті 980 ЦК України)

Згідно з положенням статті 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

У контексті статті 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Так, у частині 3 статті 16 Закону України "Про страхування" встановлено, що договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім`я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім`я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Статтею 983 ЦК України передбачено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 985 ЦК України страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити

страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку.

Особливість правового стану вигодонабувача (третьої особи, на користь якої укладено договір страхування) полягає в тому, що йому належить право вимагати від страховика виконання обов`язків за укладеним договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору добровільного медичного страхування (безперервногострахування здоров`я) від 31 травня 2017 року № 000000001.17 (далі - договір страхування) застрахованими за договором є фізичні особи, що є співробітниками та/або родичами співробітників страхувальника. Свою згоду на укладення щодо них договору страхування застраховані особи надають шляхом подання заяви за формою, встановленою страховиком. Заява застрахованої особи є такою, що подана в належній формі, якщо вона направлена з робочої електронної адреси співробітника страхувальника на електронну адресу співробітників Управління по роботі з персоналом , .

Відповідно до пункту 2.4 договору страхування страхова премія сплачується застрахованими особами.

Як убачається з матеріалів справи, 31 травня 2017 року ОСОБА_1 направила з робочої електронної адреси співробітнику Управління по роботі з персоналом ПрАТ "АСК "ІНГО України" заяву, в якій просила укласти щодо неї договір страхування за класом страхування ДМС Люкс, сплату страхової премії просила відраховувати із заробітної плати рівними частинами, та зазначила, що з умовами страхування ознайомилась (том 1 а.с. 121, 122).

На підставі поданої заяви, ОСОБА_1 була прийнята на страхування за договором добровільного медичного страхування від 31 травня 2017 року № 000000001.17 на таких умовах: програма страхування Люкс співробітник, період страхування 1 червня 2017 року - 31 травня 2018 року, страхова премія - 2 540 грн. 12 коп., страхова сума - 110 000 грн., вартість яких відшкодовано страховиком.

Зі змісту договору страхування, вбачається, що "АСК "ІНГО України", як страхувальник, уклало договір страхування в інтересах ОСОБА_1 (застрахована особа), з ПрАТ "АСК "ІНГО України" (страховик). При цьому такі дії були вчинені зі згоди позивача, що підтверджується відповідною заявою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем не було доведено тієї обставини, що відповідач ввів її в оману стосовно порядку сплати страхової премії, а також не доведено підстав для визнання укладеного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не подавала жодної письмової заяви про укладення між нею та відповідачем договору добровільного медичного страхування і дана обставина не була встановлена постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 755/11093/18, як на це вказує суд першої інстанції, є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, у пункті 2.1 договору добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) від 31 травня 2017 року № 000000001.17встановлено, що цей договір укладається на користь співробітників та/або родичів співробітників ПрАТ "АСК "ІНГО України". При цьому свою згоду на укладення договору страхування застраховані особи надають шляхом подання заяви в електронній формі з електронної робочої адреси.

31 травня 2017 року ОСОБА_1 направила таку заяву у якій також вказала, що з умовами страхування та переліком включень ознайомлена, а сплату страхової премії просила відраховувати із заробітної плати (том 1 а.с. 111, 112).

Ураховуючи вказане, скаржник розуміла наслідки надіслання зави на страхування та була ознайомлена з умовами страхування, а тому факт наявності обману з боку відповідача відсутній.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність обов`язкових умов договору страхування, зокрема відомостей про вигодонабувача, перелік страхових випадків, умови здійснення страхових виплат, причини відмови у страхових виплатах, права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, підписів сторін, також є необґрунтованими, оскільки такі відомості прямо вказані у пунктах 5.1, 5.2, 6.3, 7.1-7.2 Умов страхування (том 1 а.с.106-107), які є невід`ємною частиною договору страхування, на укладення якого позивач надала свою згоду.

Крім того, слід зауважити, що за договором страхування від 31 травня 2017 року № 000000001.17 ОСОБА_1 надавались медичні послуги на суму 2 352 грн. (том 1 а.с. 126, 208), що свідчить про виконання умов вказаного договору страховиком та обізнаністю позивача з його умовами та порядком виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: