Постанова

Іменем України

16 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 753/5107/18

провадження № 61-3576св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козій Дар`я Олександрівна, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року в складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі -

ПАТ «Укрзалізниця»), назву якого було змінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), про визнання незаконними і скасування наказів та рішення, визнання дій протиправними.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики, на підставі безстрокового трудового договору.

Крім того, між сторонами 21 лютого 2017 року укладено строковий трудовий договір про виконання обов`язків на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики строком на один рік

(з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року).

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої

статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи, однак рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого

2018 року попередній наказ про звільнення скасовано та її поновлено на роботі.

Водночас, у цей же день (23 лютого 2018 року) наказом відповідача звільнено ОСОБА_1 з посади директора департаменту по закінченню строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки укладений з нею

у 2014 році первинний трудовий договір та укладений у 2016 році наступний трудовий договір були безстроковими, а при укладанні 21 лютого 2017 року строкового трудового договору збережено характер роботи та її посадові обов`язки. Вказувала, що трудові договори у даному випадку переукладалися, а не припинялися, тому після закінчення строку трудового договору відповідач зобов`язаний був перевести її на умови праці, передбачені попереднім безстроковим трудовим договором, а не звільняти. Крім того, позивача не повідомлено про поновлення на роботі завчасно, тому наказ про її поновлення за період, який минув, є неправомірним і таким, що порушує її права.

Зазначала, що наказом відповідача від 23 лютого 2018 року їй надано відпустку без збереження заробітної плати за період з 17 липня 2017 року

до 23 лютого 2018 року, проте цей наказ є незаконним, оскільки вона зверталася до відповідача із заявою про надання вказаної відпустки по догляду за дитиною ще 14 липня 2017 року, а у задоволенні зазначеної заяви було відмовлено. Після отримання відмови (27 липня 2017 року) вказана вище заява вважається нереалізованою, тому видача у подальшому наказу про надання відпустки на період, що минув, порушує її права.

Також позивач з квітня 2017 року до липня 2017 року була тимчасово непрацездатною, проте відповідач не у повному розмірі здійснив виплати за лікарняними листками, які були вчасно подані до ПАТ «Укрзалізниця».

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: визнати незаконними

і скасувати рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року, наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати», наказ ПАТ «Укрзалізниця»

від 23 лютого 2018 року № 297/ос «По особовому складу», наказ

ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору»; визнати незаконними дії ПАТ «Укрзалізниця» щодо нарахування лікарняних з квітня 2017 року до липня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року

№ 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати».

Визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року

№ 298/ос «Про припинення трудового договору».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір

у розмірі 1 409,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач була звільнена

з посади за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку

із закінченням строку трудового договору незаконно, оскільки строк дії трудового договору позивача не закінчився, так як є безстроковим трудовим договором. Так, щодо позивача має місце неодноразове переукладення трудових договорів, а відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Також відповідач незаконно видав наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати за період, який минув і під час якого позивач ні фактично, ні юридично не перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Вимоги позивача в частині визнання незаконними та скасування рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року про поновлення на роботі з 30 березня 2017 року на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» та наказу № 297/ос від 23 лютого 2018 року «По особовому складу», прийнятому на виконання вищезазначеного рішення правління, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що вказаними рішенням та наказом були порушені її права та інтереси.

Відповідачем оплачені листки непрацездатності позивача за період з квітня 2017 року до липня 2017 року, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, тому позовні вимоги в цій частині щодо визнання дії відповідача незаконними задоволенню не підлягають, оскільки

є безпідставними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним наказу

ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами виникли трудові відносини, які ґрунтувалися на строковому трудовому договорі, строк дії якого встановлено з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року включно. Згідно з пунктом 8.5 трудового договору, укладеного між сторонами, припинення договору тягне за собою припинення трудових відносин з працівником на займаній посаді.

Наказом відповідача від 23 лютого 2018 року позивача звільнено із займаної посади по закінченню строку трудового договору та належним чином повідомлено про це листом від 23 лютого 2018 року, в якому також запропоновано вакантні посади. Проте, ОСОБА_1 своїх пропозицій щодо зайняття вакантних посад ПАТ «Укрзалізниця» не надала. Крім того, наказом від 05 березня 2018 року за позивачем з 24 лютого 2018 року збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про правомірність звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, яке відповідає вимогам закону та умовам укладеного трудового договору.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги та постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення місцевого суду щодо визнання незаконним наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову

в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козій Д. О., просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у визнанні незаконним наказу про припинення трудового договору з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних вимог, залишити в силі рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог про визнання незаконним наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козій Д. О., просить направити справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що видача відповідачем наказу

№ 119/вт від 23 лютого 2018 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» за період з 14 липня 2017 року до 23 лютого 2018 року призводить до порушення трудових прав позивача.

Відповідач наказом від 23 лютого 2018 року № 119/вт за поданою ОСОБА_1 заявою від 17 липня 2017 року обґрунтовано та правильно надав відпустку без збереження заробітної плати строком з 17 липня

2017 року до 23 лютого 2018 року для догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку.

Станом на 14 липня 2017 року трудові правовідносини з позивачем були припинені, тому відповідач не мав будь-яких правових підстав для задоволення вищевказаної заяви позивача, оскільки остання не була працівником ПАТ «Укрзалізниця». Разом з тим, зазначена заява була обґрунтовано розглянута відповідачам після поновлення позивача на роботі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козій Д. О., мотивована тим, що з 01 серпня 2014 року позивач працює на підприємстві відповідача за безстроковим трудовим договором, а переведення її на роботу строком на 1 рік з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року суперечить вимогам трудового законодавства.

Уповноважений орган товариства може вимагати від працівника, який працює за безстроковим трудовим договором, укладення строкового трудового договору тільки у тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, з якими законодавством передбачено саме таку форму трудового договору або з урахуванням характеру роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника. Проте жоден з установчих документів ПАТ «Укрзалізниця» та законодавство, яке регулює діяльність залізниці як державного підприємства, не передбачають для посади позивача обов`язкового укладення строкового трудового договору. Отже, умова трудового договору щодо його строку є недійсною.

Позивач була безпідставно позбавлена права на працю. ПАТ «Укрзалізниця» неодноразово повідомляла ОСОБА_1 про те, що вона звільнена

29 березня 2017 року і не перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Крім того, позивача не повідомляли щодо поновлення на роботі завчасно,

а тому наказ про поновлення на роботі за період який минув,

є неправомірним і таким, що порушує її права. Також ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про звільнення 23 лютого 2018 року.

Доводи інших учасників справи

АТ «Укрзалізниця» подало до суду відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , зазначивши, що позивач працювала за трудовим контрактом, що підтверджується зібраними у справі доказами, тому її звільнення після закінчення дії цього контракту є обґрунтованим і відповідає вимогам трудового законодавства, що правильно встановлено судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 не скористалася своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги АТ «Укрзалізниця», відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направила.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 19 березня 2020 року та від 10 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

22 липня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2014 року перебувала

у трудових відносинах з відповідачем. Так, згідно з наказом від 01 серпня 2014 року ОСОБА_1 прийнята на роботу з 01 серпня 2014 року на посаду начальника департаменту управління персоналом Державної адміністрації залізничного транспорту України, вид договору - безстроковий.

У зв`язку із реорганізацією Державної адміністрації залізничного транспорту України шляхом злиття у ПАТ «Укрзалізниця», позивач наказом

від 30 березня 2016 року призначена на посаду начальника Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця».

ОСОБА_1 20 лютого 2017 року подала заяву про призначення її на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики на умовах укладення трудового договору.

Між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 21 лютого 2017 року укладено трудовий договір та додаткову угоду до нього, відповідно до умов яких позивач зобов`язалася виконувати обов`язки, визначені цим договором, посадовою інструкцією та локальними нормативними актами товариства,

а відповідач зобов`язався створювати належні умови для матеріального забезпечення й організації праці працівника. Строк дії договору встановлено з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року включно.

На підставі вказаного договору наказом відповідача від 20 лютого 2017 року № 278/ос ОСОБА_1 переведено на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договором з 23 лютого 2017 року. Строк дії трудового договору встановлено з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року включно (пункт 8.1).

Згідно з пунктом 8.5 трудового договору, укладеного між сторонами, припинення договору тягне за собою припинення трудових відносин

з працівником на займаній посаді.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 29 березня 2017 року № 586/ос

ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Листом від 27 липня 2017 року відповідач відмовив позивачу у наданні їй відпустки по догляду за дитиною до шести років у період з 17 липня 2017 року

до 26 квітня 2018 року за її заявою, поданою 14 липня 2017 року.

Суди також встановили, що наказом відповідача від 23 лютого 2018 року

№ 297/ос ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця»

з 30 березня 2017 року на умовах строкового трудового договору

від 21 лютого 2017 року та повідомлено про це листом від 23 лютого

2018 року № Ц/6-25/7-18.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 119/вт позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку на підставі її заяви від 14 липня

2017 року та повідомлено про це листом № Ц/6-25/8-18.

Наказом відповідача від 23 лютого 2018 року № 298/ос позивача звільнено із займаної посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики з 23 лютого 2018 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору та повідомлено про це листом від 23 лютого 2018 року № Ц/6-25/9-18.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 05 березня 2018 року № 439/ос за позивачем з 24 лютого 2018 року збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, при вирішенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

ОСОБА_1., в інтересах якої діє адвокат Козій Д. О., у поданій до Верховного Суду касаційній скарзі заявила клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що наразі не має єдиної практики Верховного Суду у аналогічних справах. Вказувала, що на розгляді касаційної інстанції перебувають справи у подібних правовідносинах (№ 521/1267/18, 757/34139/18-ц). Зазначала, що така передача необхідна для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд дійшов висновку, що заявлене клопотання не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень»

у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.

Разом з тим, у поданій заяві відсутні посилання на обставини справи, які по різному трактуються судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Крім того, за результатом розгляду справи № 369/7704/18 (провадження

№ 61-18970св19), справи № 757/34139/18-ц (провадження № 61-6954св19) та справи № 760/408/19 (провадження № 61-20368св19) Верховний Суд дійшов однакових висновків із висновками у справі, що переглядається, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

При цьому, відсутність судового рішення за результатом касаційного перегляду справи № 521/1267/18 (провадження № 61-1317ск19) не може бути підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отже, наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему

і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

На підставі викладеного у задоволенні вказаного вище клопотання необхідно відмовити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір

є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року

№ 298/ос «Про припинення трудового договору», апеляційний суд правильно виходив з того, що роботодавець, звільнивши ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до норм трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог законодавства під час її звільнення.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що ОСОБА_1 , працюючи у ПАТ «Українська залізниця», виявила бажання щодо переведення її за погодженням сторін на посаду з іншим окладом та на умовах строкового трудового договору, про що свідчить її заява від 20 лютого 2017 року, в якій позивач просила призначити її на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики

ПAT «Укрзалізниця» саме на умовах трудового договору.

На підставі вищевказаної заяви між ПАТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 21 лютого 2017 року укладено трудовий договір та додаткову угоду до нього. На підставі вказаного договору наказом відповідача від 20 лютого 2017 року № 278/ос ОСОБА_1 переведено на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договором з 23 лютого 2017 року.

При укладенні трудового договору сторонами було узгоджено строк дії трудового договору - з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року включно(пункт 8.1 трудового договору), а також умови про те, що договір припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку його дії (пункти 7.3, 7.3.1 трудового договору).

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_1 на укладення строкового трудового договору підтверджується її заявою від 20 лютого 2017 року, особистими підписами позивача на кожній сторінці трудового договору,

в якому зазначений строк його дії, тощо.

У матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 протягом дії трудового договору оскаржувала його умови з підстав порушення її трудових прав, просила визнати недійсним трудовий договір або окремі його пункти, або ініціювала внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження позивача з умовами цього договору, зокрема щодо строку його дії.

При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що строковий трудовий договір вона підписувала під тиском посадових осіб відповідача або її волевиявлення на момент укладання цього правочину не відповідало її внутрішній волі або що вона не усвідомлювала значення договору.

Установивши, що трудовий договір від 21 лютого 2017 року носить строковий характер, відповідно до пункту 7.3.1 цього правочину він припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку дії договору, а пунктом 8.1 встановлено строк дії трудового договору з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року включно, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції правильно погодився з висновками місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року

№ 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати».

Статтею 179 КЗпП України визначено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Суди встановили, що ОСОБА_1 14 липня 2017 року звернулася до

ПАТ «Укрзалізниця» із заявою про надання їй відпустки по догляду за дитиною до шести років у період з 17 липня 2017 року до 26 квітня 2018 року.

Листом від 27 липня 2017 року відповідач відмовив позивачу у наданні їй відпустки по догляду за дитиною до шести років у період з 17 липня 2017 року до 26 квітня 2018 року за її заявою, поданою 14 липня 2017 року. Отже, заява позивача про надання відпустки розглянута та не задоволена, відпустка не надана.

Проте, після поновлення ОСОБА_1 на роботі наказом від 23 лютого 2018 року № 297/ос, ПАТ «Укрзалізниця» іншим наказом від 23 лютого

2018 року № 119/вт надало позивачу відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку на підставі її заяви від 14 липня 2017 року, у задоволенні якої було відмовлено раніше, що підтверджується листом від 27 липня 2017 року.

Суди також встановили, що відповідач не з`ясував у позивача, чи підтримує вона подану раніше заяву про надання відпустки та чи не заперечує проти надання відпустки, оскільки заява подавалася більш як за сім місяців до видання спірного наказу. При цьому, ПАТ «Укрзалізниця» надало ОСОБА_1 відпустку на період, який вже минув.

Враховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку, що надання відпустки на період, який минув та коли позивач фактично не перебувала

у відпустці, порушує її права, тому наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» суперечить вимогам трудового законодавства та є незаконним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що у заяві про прийняття на роботу не зазначено про строковість трудових правовідносин

з роботодавцем, а тому позивача прийнято на роботу на безстроковій основі,

є безпідставними, оскільки остання за власним волевиявленням уклала

з відповідачем трудовий договір з визначеним строком дії договору, підписавши його.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 369/7704/18 (провадження № 61-18970св19),

від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц (провадження

№ 61-6954св19).

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що

з 01 серпня 2014 року вона працює на підприємстві відповідача за безстроковим трудовим договором, а переведення її на роботу строком

на 1 рік з 23 лютого 2017 року до 23 лютого 2018 року суперечить вимогам трудового законодавства, оскільки такі дії узгоджується з нормами КЗпП України та вчиненні на підставі заяви позивача від 20 лютого 2017 року,

в якій вона просила призначити її на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політикиПAT «Укрзалізниця» саме на умовах трудового договору, який у подальшому і був укладений між сторонами.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що уповноважений орган відповідача вимагав від неї укладення строкового трудового договору, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а також спростовуються змістом вищевказаної заяви від 20 лютого 2017 року та трудовим договором від 21 лютого

2017 року, який підписаний позивачем на кожній сторінці.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що умова трудового договору щодо його строку дії є недійсною, не заслуговують на увагу, оскільки вказана умова не визнавалася недійсною у судовому порядку або за згодою сторін,

а право сторін на укладення строкового трудового договору передбачене нормами трудового законодавства, зокрема статтею 23 КЗпП України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що вона була безпідставно позбавлена права на працю, оскільки її звільнення відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. Апеляційний суд правильно встановив відсутність підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що її не було належним чином повідомлено про звільнення 23 лютого 2018 року, спростовані наявними

у матеріалах справи листами, які позивач отримала особисто, про що вона не заперечувала під час розгляду цієї справи.

Безпідставними є доводи касаційної скарги АТ «Укрзалізниця», що після поновлення ОСОБА_1 на роботі її заява про надання відпустки по догляду за дитиною підлягала повторному розгляду, оскільки зазначена заява вже була розглянута, а відповідач під час нового розгляду цієї ж заяви не з`ясував у позивача, чи підтримує вона подану раніше заяву про надання відпустки. При цьому надання відпустки на період, що минув, не узгоджується з нормами трудового законодавства.

Також безпідставним є посилання у касаційній скарзі як на спростування висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині на постанову Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 607/3393/18 (провадження № 61-43944св18), прийняту у подібних правовідносинах, оскільки під час розгляду вказаної справи суд касаційної інстанції дійшов висновку, що позивач (працівник) працював за строковим трудовим договором та добровільно уклав контракт з відповідачем (роботодавцем), оскільки його умови передбачали більший розмір оплати праці.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди

з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати та постанову апеляційного суду в частині відмови

у задоволенні позовних вимог про припинення трудового договору - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків місцевого суду та суду апеляційної інстанцій у вказаних частинах не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козій Дар`я Олександрівна, про передачу справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними і скасування наказів та рішення, визнання дій протиправними, на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козій Дар`я Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу

від 23 лютого 2018 року № 119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» залишити без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький