Єдиний унікальний номер судової справи 486/977/19
Номер провадження 22-ц/812/541/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 квітня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 15 січня 2020 року, під головуванням судді Савіна О.І. в приміщені цього ж суду о 09 год. 45 хв., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - 3АТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_4 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у заяві позичальник підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер.

Станом на день смерті ОСОБА_4 заборгованість перед банком за основною сумою кредиту становила 8 698 грн. 92 коп.

02 березня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» була направлена претензія кредитора до Южноукраїнської державної нотаріальної контори.

14 березня 2019 року банком направлено до спадкоємців позичальника ОСОБА_4 листи-претензії з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором, яку останні не виконали.

Посилаючись на вказані обставини, а також прийняття спадщини відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в силу проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, АТ КБ «ПриватБанк» як кредитор спадкодавця, просило стягнути заборгованість зі спадкоємців померлого боржника за договором про надання банківських послуг від 12 лютого 2008 року б/н у розмірі 8 698 грн. 92 коп., а також судові витрати у справі.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 січня 2020 року у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі є спадкоємцем померлого ОСОБА_4 , що вони у встановленому порядку прийняли спадщину, що за життя ОСОБА_4 взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно, і у відповідачів виник обов`язок відповідати перед кредитором у межах вартості успадкованого майна, то і відсутні підстави для задоволення позову.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі на час відкриття спадщини проживали за однією адресою зі спадкодавцем, а тому в силу вимог ч.3 ст.1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину після смерті спадкодавця. Обставини щодо складу та вартості спадкового майна в силу вимогстатей ЦПК України мають доводити відповідачі. Суд першої інстанції не сприяв у збиранні доказів щодо наявності у спадкодавця спадкового майна.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи убачається, що 12 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_4 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При цьому сторони узгодили проценти, належні до сплати позичальником банку, у розмірі 36% на рік (3% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки (а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.50).

02 березня 2017 року банк звернувся до Южноукраїнської державної нотаріальної контори із претензію кредитора з метою з`ясування кола спадкоємців після смерті позичальника ОСОБА_4 , включення кредиторської вимоги банку в спадкову масу, повідомлення спадкоємців про наявність заборгованості перед банком у розмірі 8 701 грн. 22 коп., а 14 березня 2019 року направив лист-претензію на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про погашення кредитної заборгованості (а.с.53,55-57,58).

Згідно відповіді Ю жноукраїнської державної нотаріальної контори, 10 березня 2017 року була зареєстрована претензія банка та відкрита спадкова справа за претензією кредитора. Інформація щодо наявності спадкоємців, які прийняли спадщину чи відмовились від неї після смерті спадкодавця, в нотаріальній конторі відсутня (а.с.54).

Згідно довідок Центра надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстраційного обліку 07 грудня 2016 року у зв`язку зі смертю. На дату його смерті за вказаною адресою також були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.74-76,146).

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

Таким чином, ст.1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Не визначено такого порядку і іншим законодавством. Отже, пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц.

Відповідно до положень ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст.1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, у неї не вини кає обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З приводу прийняття відповідачами чи іншими особами спадщини після смерті ОСОБА_4 слід зазначити, що у даній справі відповідачами доказів на спростування факту належності до кола спадкоємців ОСОБА_4 не надано.

З урахуванням викладених обставин, спільного проживання ОСОБА_4 та відповідачів (протилежного не встановлено), колегія суддів вважає, що відповідачі згідно ч.3 ст.1268 ЦК України є спадкоємцями позичальника ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже на час смерті останнього вони постійно проживали разом із спадкодавцем, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, а також відомостями, наданими Центром надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська, де в якості адреси реєстрації зазначена адреса: АДРЕСА_1 (а.с.46-49,74-76,146). При цьому відповідачі від спадщини в 6-місячний строк після відкриття спадщини не відмовилися.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що факт реєстрації відповідачів за однією адресою з спадкодавцем не дає можливості встановити їхнє спільне проживання за однією адресою, адже факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень ст.1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі з подібними обставинами №336/3968/16-ц.

Відносно розміру частки спадкоємців у спадщині та його грошового еквіваленту слід зазначити таке.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за ОСОБА_4 зареєстрована 1/4 частка квартири АДРЕСА_2 (а.с.180-181).

Апеляційний суд вважає, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Таким є і правовий Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц.

Справа двічі призначалась до розгляду (на 23 березня 2020 року та 13 квітня 2020 року), однак відповідачі до суду не з`явилися, жодних заяв до суду не надали. Також ними до суду не надано Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , та перелік і вартість майна, одержаного ними в спадщину. Таких доказів ними не надано і до суду першої інстанції. Вказане слугує підставою для стягнення з них всієї суми заборгованості, в рівних частках з кожного.

Але водночас, колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо наявності та розміру кредитної заборгованості.

Так, згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Відповідно до п.32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення ст.1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Як вже зазначалось, згідно розрахунку заборгованості станом на день смерті ОСОБА_4 у останнього перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 8 698 грн. 92 коп., яка складається з заборгованості за основною сумою кредиту.

Разом з тим, колегія суддів не може прийняти такий розрахунок до уваги, оскільки банк нараховував позичальнику відсотки за завищеними ставками починаючи з 01 квітня 2015 року - за ставкою 43.20 % річних, що є неправомірним, оскільки суперечить приписам ЦК України, умовам кредитного договору, в якому строни узгодили проценту ставку в розмірі 36% річних, а також правовій позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), та в цілому впливає на загальний розмір заборгнованості за кредитним договором.

З метою вірного обрахування відсотків за узгодженою між сторонами в договорі ставкою 36% річних, апеляційним судом здійснено перархунок, та наведений розрахунок виявив, що за такою ставкою позичальник погасив всі нараховані відсотки, а відповідно і тіло кредиту.

Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_4 починаючи з 03 березня 2008 року періодично користувався кредитними коштами та здійснював їх погашення. За весь період останнім було отримано 43 096 грн. 75 коп. кредитних коштів, сплачено на погашення кредиту загальну суму 66 813 грн. 98 коп., з яких 2 754 грн. 38 коп. становлять кошти, що були спрямовані на погашення процентів.

Враховуючи недоведеність позивачем факту наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, саме з цих підстав суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог.

За такого, ураховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, прийняв правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд змінює оскаржуване заочне рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, які були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 січня 2020 року - змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 квітня 2020 року