КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/3824/19
Провадження № 2/488/432/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.10.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої по справі судді Чернявської Я.А.,

за участю секретаря судового засідання Сенчук К.О., Кривопішиної О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі засідань суду справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з останньої 27 976 грн. 32 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 17.05.2018 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва у справі № 488/4005/16-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані в якості авансу за продаж житлового будинку, у розмірі 12 000 дол. США, що є еквівалентом 314 498 грн. Зазначене рішення залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.10.2018 року.

Посилаючись на те, що рішення суду на даний час не виконано, позивач просить стягнути з відповідача на підставі положень ч. 2 ст. 625 та ст. 1212 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 27 976 грн. 32 коп. за період з 12.09.2016 року по 10.09.2019 року, тобто за останні три роки

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

02 грудня 2019 року на адресу Корабельного районного суду м. Миколаєва від відповідача ОСОБА_3 надійшов письмовий відзив, в якому остання заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Зокрема зазначає, що розмір заборгованості був визначений рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва у справі № 488/4005/16-ц від 17.05.2018 року, під час розгляду зазначеної справи позивачем не ставилось питання про стягнення з неї суми 3% річних та на цей час проводиться стягнення за цим рішенням, відкрито виконавче провадження приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. та на відкритих торгах був реалізований належний їй будинок з метою погашення заборгованості.

Посилається на те, що оскільки предметом спору був договір авансу, а не завдатку, то до нього не можуть бути застосовані положення ч. 2 ст. 571 ЦК України, а саме правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Крім того зазначає, що позивач неправомірно посилається на норму ст. 1212 ЦК України, оскільки за рішенням суду з неї були стягнуті грошові кошти, отримані в якості авансу, тоді як положення зазначеної статті вказує про зобов`язання зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Посилаючись на зазначене, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.

У відповіді на відзив, який надійшов на адресу Корабельного районного суду м. Миколаєва 02 грудня 2019 року позивач ОСОБА_4 зазначає, шо положення ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі щодо порушення позадоговірного грошового зобов`язання, яке виникло на підставі ст. 1212 ЦК України повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, зокрема авансу.

Крім того зазначила, що рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.05.2018 року у справі № 488/4005/16-ц повністю виконано 06.09.2020 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням доказів, що містяться у матеріалах справи.

Представник відповідача адвокат Яковлевої І.О.у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволені позовних вимог за їх безпідставністю.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, заперечення представника відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 17.05.2018 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва у справі № 488/4005/16-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані в якості авансу за продаж житлового будинку, у розмірі 12 000 дол. США, що є еквівалентом 314 498 грн., яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.10.2018 року.

Зазначене рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.05.2018 року у справі № 488/4005/16-ц повністю виконано відповідачем ОСОБА_3 06.09.2020 року.

Так, звертаючись до суду позивач, як на підставу своїх вимог щодо стягнення 3 % річних у розмірі 27 976 грн. 32 коп. за період з 12.09.2016 року по 10.09.2019 року, посилається на положення ч. 2 ст. 625 та положення ст. 1212 ЦК України.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК України. У ст.1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У ч.1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, чч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 3.06.2015 у справі №6-100цс15.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, статтею 625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов`язання.

Разом із тим, стягнення з відповідача суми авансу не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу.

За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 15.10.2013 року у справі 3-30гс13; від 16.09.2014 року у справі 3-90гс 14.

З огляду на зазначене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення ОСОБА_3 3% річних у розмірі 27 976 грн. 32 коп., нарахованих на суму авансу.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 274-275, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення, беспосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 30.10.2020 року

Суддя: Я.А. Чернявська