КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/9706/18 Головуючий у 1 інстанції - Ларіонова Н.М.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

про позбавлення батьківських прав

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

30 жовтня 2020 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

05 листопада 2020 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій вона просила відмовити у задоволенні вимог представника ОСОБА_2 , викладених в пунктах 4, 5 у відзиві на апеляційну скаргу, а саме: усунути перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , а також установлення графіку спілкування батька і дитини, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Треті особи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 28 вересня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований в Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 2110 від 28 вересня 2011 року (а.с. 13).

Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої в свідоцтві про народження записаний ОСОБА_2 (а.с. 12).

Заочним рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 14).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), проте, не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 25 лютого 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць (а.с. 15).

Згідно матеріалів справи, виконавче провадження щодо примусового стягнення аліментів відкривалось державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві за заявою позивача за виконавчим листом №755/3634/16-ц, виданим 06 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва, лише в межах платежу за 1 місяць. Дане виконавче провадження ВП №60790914 було закінчено постановою державного виконавця від 12 червня 2020 року у зв`язку із фактичним та повним виконанням.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 , відповідно визнано право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16-20).

Відповідно до довідки з місця проживання, виданої ТОВ "Комфорт-Таун" № 350 від 05 березня 2018 року, ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 , згідно акту про підтвердження фактичного проживання від 05 березня 2018 року, проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Згідно довідки №25 від 12 квітня 2018 року, ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад №192 управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з 20 квітня 2015 року (а.с. 22).

ОСОБА_1 співпрацює з ТОВ "Консалтинг Фор Рітейл" з 01 березня 2016 року та надає послуги комбінованих офісних адміністративних послуг, фотокопіювання, підготування документів та іншої спеціалізованої допоміжної офісної діяльності; послуги з обробки даних, розміщення інформації в веб-вузлах та пов`язаною з цим діяльністю, надання інформаційних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із недоведеності винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним батьківських обов`язків.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За приписами ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати свою дитини, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, забезпечити одержання нею повної загальної середньої освіти, готувати дитину до самостійного життя.

Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (ст. 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач як на підставу своїх вимог, щодо позбавлення відповідача батьківських прав, посилалась на ухилення ним від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дочки ОСОБА_3 .

Натомість, судом встановлено, що він від виконання своїх батьківських обов`язків не відмовляється та робив спроби поспілкуватись з дочкою, однак на даний час проживає на непідконтрольній Україні території. Відповідач вважає, що позивачкою були створені умови, в яких спілкування дитини та батька припинилися, оскільки дитина знаходиться під повним контролем матері. Він буде намагатись виконувати батьківські обов`язки і сподівається, що настане час і дитина змінить своє відношення до нього.

В свою чергу позивач зазначила, що ніколи не створювала перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною, сприяла покращенню їх відносин, після розірвання шлюбу вважає недоцільним збереження батьківських прав за відповідачем.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема у справі "М.С. проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У пунктах 47-49 справи "Савіни проти України" Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», § 54, § 58 вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей.

Проаналізувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавити батьківських прав відповідача, суд дійшов правильного висновку стосовно того, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, оскільки зроблений на підставі лише пояснень позивача, висновок про самоусунення відповідача від участі у вихованні дитини зроблений лише з тих обставин, що відповідач не звертався до органу опіки чи суду про усунення перешкод у вихованні дитини, прийнятий без належного з`ясування всіх обставин, які мають значення при вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав, є недостатньо обґрунтованим та не містить достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відсутність спілкування батька з дочкою і неприйняття ним участі у її вихованні викликано кількома причинами, основною з яких є складні відносини, що склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач в особі свого представника весь час розгляду справи заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначаючи, що бажає спілкуватися зі своєю дитиною. А тому така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з дочкою.

Зважаючи на викладене, оскільки винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним батьківських обов`язків під час судового розгляду справи не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на батька, як позбавлення його батьківських прав.

Отже, враховуючи зазначене, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з батьком, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: