Єдиний унікальний номер 236/4970/19
Номер провадження 22-ц/804/1153/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Папоян В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 20 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплати праці за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку (справа № 236/4970/19, суддя Бєлоусов А.Є., повний текст рішення складено 28 січня 2020 року в місті Лиман Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій вона просила стягнути з відповідача заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1 203,63 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 3 105,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 494,20 грн., а всього в сумі 7 803,55 грн.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що в трудових відносинах з відповідачем перебувала по 01 червня 2017 року та звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні відповідач не виплатив їй належні виплати, які в позові просила стягнути з відповідача (а.с. 2-7).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплати праці за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1 203,63 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 3 105,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 494,20 грн., а всього в сумі 7 803,55 грн.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходу утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

З рішенням не погодилось Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не врахування фактичних даних у справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд безпідставно стягнув з відповідача заборгованість з заробітної плати на підставі наданих позивачем доказів, які не є первинними документами. Суд не врахував, що нарахування заробітної плати відповідачем не здійснювалось, оскільки АТ «Укрзалізниця» не мало можливості перевірити факт виконання позивачем трудових обов`язків через існування форс-мажорних обставин і припинення здійснення господарської діяльності структурним підрозділом відповідача, що знаходиться у м. Іловайськ Донецької області на непідконтрольній українській владі території.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення 7 803,55 грн. з відповідача на користь позивача виключно на підставі наданих позивачем доказів, які є неналежними. Надані позивачем розрахункові листи (табуляграми) за період з березня 2017 по червень 2017 року не є належними доказами, оскільки вони не містять підписів посадових осіб та не завірені печаткою відповідача.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість), які в матеріалах справи відсутні.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі, а тому право на отримання заробітної плати за спірний період не доведено.

Отже, на думку відповідача, у справі відсутні підстави та належні докази щодо стягнення на користь позивача заробітної плати за спірний період та інших виплат.

(а.с.51-52)

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності, не має права робити висновки щодо неоскарженої частини рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних в висновків.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Згідно записів в трудовій книжці АХ № 661339, ОСОБА_1 по 01 червня 2017 року працювала на посаді агента комерційного ВП «Станція Іловайськ» станція Харцизьк 3 класу СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 11-13).

Наказом начальника СП «Донецької дирекції залізничних перевезень» від 17 березня 2017 року № 236-ДНД та наказом ВП «Станція Іловайськ» від 20 березня 2017 року № 108 у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20 березня 2017 року було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників (а.с.20-22).

Згідно з Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 823/ДН-ОС від 24 травня 2017 року, ОСОБА_1 з 01 червня 2017 року звільнена з посади агента комерційного ВП «Станція Іловайськ» станція Харцизьк 3 класу СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін, про що зроблений відповідний запис в її трудовій книжці.

Наказ про припинення трудового договору видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 14).

В цьому наказі зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 20 днів відпустки.

Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

На підтвердження невиплаченої заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листи (табуляграми) за період з березня 2017 - червень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати, в тому числі, компенсація за невикористану відпустку (а.с. 16-19).

До розрахунку заробітної плати за березень - червень 2017 року включена оплата простоїв не з вини працівника (код 340).

Розрахунки заробітної плати за березень 2017 року узгоджуються з наказом начальника СП «Донецької дирекції залізничних перевезень» від 17 березня 2017 року № 236-ДНД та наказом ВП «Станція Іловайськ» від 20 березня 2017 року № 108, якими з 20 березня 2017 року у вказаному виробничому підрозділі залізниці встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників (а.с. 20-22).

Суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували заборгованість з заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1 203,63 грн., оплати праці за час вимушеного простою в розмірі 3 105,72 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 3 494,20 грн., не оспорено наявність зазначеного наказу, факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем та звільнення позивача з 01 червня 2017 року, а вимоги позивача підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини з оплати праці гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю, Законом України «Про оплату праці». Позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, при звільненні не отримав усі належні йому платежі. Майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку внаслідок неповно з`ясованих обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду не може бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого, заявник може стверджувати, що він має, принаймні, «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах.

На підтвердження того, що у позивача ОСОБА_1 виникло право на отримання винагороди за виконану нею роботу, а також, що з березня 2017 року по 17 липня 2017 року їй нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, позивач надала копії розрахункових листів за період з березня 2017 року по червень 2017 року (а.с. 16-19).

У відзиві на позов відповідач, крім іншого, зазначив, що позивач не надала суду першої інстанції табелі обліку робочого часу, а наданий розрахунок оплати відпустки та розрахунки заробітної плати за березень - червень 2017 року не містять дати та печатки підприємства.

Одночасно, відповідач в листі № 28 від 11 січня 2020 року визнає, що у нього перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в розмірі 1 092,43 грн., яка не отримана позивачем станом на 11 січня 2020 року (а.с. 34).

Проте, суд першої інстанції, визнавши надані позивачем документи належними доказами заборгованості по заробітній платі, не зважив на те, що ці документи не містять інформації щодо розцінок та норм праці, обліку використаного часу; документального підтвердження нарахування зарплати.

Відповідачем надано довідку за № 28/2 від 11 січня 2020 року, яка містить інформацію про те, що дохід ОСОБА_1 за період з березня 2017 року по червень 2017 року складав 1 373,81 грн. Сума до виплати, з урахуванням утримань, визначена в розмірі 1 092,43 грн. (а.с. 35).

Зазначена сума не отримана позивачем, що підтверджено листом АТ «Українська залізниця» № 28 від 11 січня 2020 року (а.с. 34).

Стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 7 803,55 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили відсутність заборгованості перед позивачем.

(а.с.

Однак, погодитись з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі не можливо.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78 ЦПК України передбачено, що належними і допустимими є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копії розрахункових листів за період з березня 2017 року по червень 2017 року та копію розрахунку оплати відпустки (а.с. 15, 16-19).

Між тим, достовірність викладеної інформації в розрахунку оплати відпустки викликає сумнів.

Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства юстиції України від 12 червня 2018 року № 1827/5, від 4 липня 2018 року № 2277/5, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи).

Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами (пункт 1 розділу І).

Відповідно до п. 1 ч. 3 розділу ІІ Правил, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Згідно з п. 1 та п. 2 глави 4 розділу II Правил, датою документа є відповідно дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов`язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч.

Крім того, під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку. У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису (пункт 3 глави 4 розділу II Правил).

У разі застосування автоматизованої системи реєстрації документів може використовуватися штрих-код. Для вихідних документів штрих-код включає реєстраційний індекс і дату документа (пункт 6 глави 3 розділу III Правил).

Однак, розрахунок оплати відпустки, який надала позивач, виконаний на аркуші паперу формату А-4, який не містить логотип підприємства та підписів посадових осіб відповідача.

Водночас, розрахунок оплати відпустки не містить дати її складання, вихідного номеру, печаток та штампів підприємства, яке видало таку довідку, а тому вказаний розрахунок оплати відпустки не можна визнати належним та допустимім доказом заборгованості з оплати праці.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок оплати відпустки, не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості АТ «Українська залізниця» по оплаті відпустки за спірний період перед позивачем, а тому позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд зазначає, що позивач не надала суду «Журнал обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої», де вона вона, відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» № 236/ДНД від 17 березня 2017 року, зобов`язана була розписуватися на початку та наприкінці робочого дня, та табель обліку використання робочого часу (а.с. 20-21).

Відтак, апеляційний суд приймає доводи відповідача стосовно ненадання позивачем належних доказів стосовно виконання своїх службових обов`язків за весь час простою, а тому вимоги позивача про оплату праці за час простою не підлягають задоволенню.

На підставі досліджених доказів апеляційний суд дійшов висновку, що розмір нарахованої та невиплаченої заробітної плати позивача в березні 2017 року складає 1 092,43 грн., що підтверджується довідкою про доходи АТ «Українська залізниця» № 28/2 від 11 січня 2020 року та листом відповідача, в якому він визнає борг в цій частині (а.с. 34, 35).

Враховуючи те, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 1 092,43 грн. (сума зазначена після утримання податку та інших обов`язкових платежів), то апеляційний суд вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем за березень 2017 року складає в зазначеній сумі - 1 092,43 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Інші докази того, що позивач в спірний період виконував свої посадові обов`язки та йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату, у справі відсутні.

Між тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Докази виконання роботи позивачем або простою з урахуванням відповідного обліку в період з квітня по червень 2017 року у справі відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення заборгованості з заробітної платі за березень 2017 року підлягає зміні - зменшенню розміру стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року до 1 092,43 грн. (сума зазначена після утримання податку та інших обов`язкових платежів). В іншій частині рішення суду слід скасувати та в задоволенні позову про стягнення заборгованості з заробітної плати за час вимушеного простою в розмірі 3 105,72 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 3 494,20 грн. відмовити за недоведеністю вимог.

Встановивши, що рішення суду про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого судом неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині розміру задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості заробітної плати за березень 2017 року, стягнувши з відповідача на користь позивача вказану заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 1 092,43 грн., частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача. В іншій частині рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 107,57 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), із розрахунку: 1 092,43 грн. - розмір задоволених вимог помножений на 768,40 грн. - розмір судового збору, що підлягав оплаті при поданні позову, поділений на 7 803,55 грн. - розмір заявлених позовних вимог.

Від сплати судового збору за подачу позову ОСОБА_1 звільнена на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (з наступними змінами і доповненнями).

За приписами частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. (а.с. 53).

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з держави на користь відповідача підлягає частковому відшкодуванню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 991,24 грн., виходячи із розрахунку: 7 803,55 грн. - 1 092,43 грн. = 6 711,12 грн. (розмір задоволених вимог за апеляційною скаргою) помножений на 1 152,60 грн. - розмір судового збору, що оплачений при поданні апеляційної скарги, поділений на 7 803,55 грн. - розмір вимог за апеляційною скаргою).

Враховуючи, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 107,57 грн. у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, а відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 991,24 грн., то відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню різниця у компенсації судових витрат у загальній сумі 883,67 грн. (991,21 грн. - 107,57 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 20 січня 2020 року в частині стягнення розміру заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року та судових витрат змінити; в частині стягнення оплати праці за час вимушеного простою та компенсації за невикористану відпустку скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄРДПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 1 092 (одну тисячу дев`яносто дві) гривні 43 копійки (сума зазначена до стягнення після утримання податків та обов`язкових платежів).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення оплати праці за час вимушеного простою та компенсації за невикористану відпустку відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судовий збір в розмірі 883 гривні 67 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено та долучено до матеріалів цивільної справи 14 квітня 2020 року.

Суддя - доповідач: М.С.Будулуца

Судді: О.М. Біляєва

В.В. Папоян