Провадження № 2-з/643/173/20
УХВАЛА

16.11.2020

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

заявника: ОСОБА_1 ,

заявника: ОСОБА_2 ,

представника заявника: ОСОБА_3 ,

особи, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

заяву 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

про забезпечення доказів до подання позову

Особи, які можуть отримати статус учасника справи

1. ОСОБА_4

2. Державний нотаріус Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лебедєва Наталія Володимирівна.

ВСТАНОВИВ:

10.11.2020 року ОСОБА_1 (далі заявник-1), ОСОБА_2 (далі заявник-2) звернулись до Московського районного суду м. Харкова із заявою про забезпечення доказів до подання позову, відповідно до змісту якої просять суд забезпечити доказ шляхом витребування копії заповіту, складеного ОСОБА_5 у державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лебедєвої Наталії Володимирівни.

Обґрунтовуючи подану заяву заявники вказують на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_5 . У червні 2020 року заявники звернулися до державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лебедєвої Наталії Володимирівни із заявами про прийняття спадщини. Однак нотаріус повідомила, що ОСОБА_5 за життя склав заповіт, а також повідомила, що ОСОБА_4 раніше також зверталася із заявою про прийняття спадщини. У зв`язку з цим, заявники мають намір звернутися до суду із заявою про визнання заповіту недійсним, оскільки вважають, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідність забезпечення доказу обґрунтовується тим, що копія вказаного заповіту необхідна для доказування того, що заповіт, складений ОСОБА_5 існує, і вказана обставина дає можливість звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів, оскільки на сьогоднішній день невідомо навіть хто призначений спадкоємцем у цьому заповіті. На всі звернення заявників нотаріус не надає копію заповіту, відповідно подання цього доказу заявниками до суду в майбутньому є неможливим. За відсутності цього доказу заявники будуть позбавлені права на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 116 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.

Частинами 1 та 2 статті 118 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що заява про забезпечення доказів розглядається в судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями, встановленими цією статтею. Заява розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова 11.11.2020 року розгляд вищевказаної заяви про витребування доказів призначено на 16.11.2020 року.

У судовому засіданні 16.11.2020 року заявник ОСОБА_2 підтримав подану заяву та просив суд задовольнити її.

Заявник ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні 16.11.2020 року також підтримали подану заяву та просили суд задовольнити її.

Особа, яка може отримати статус учасника справи ОСОБА_4 у судовому засіданні 16.11.2020 року заперечила проти задоволення поданої заявниками заяви про забезпечення доказів.

Третя Харківська міська державна нотаріальна контора направила 16.11.2020 року подала до суду заяву № 1176/01-16 від 12.11.2020, відповідно до змісту якої просить суд розглядати заяву без її участі.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої заяви, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.

Частинами другою і третьою статті 12, частиною 1 статті 80 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підстави і порядок забезпечення доказів, вимоги до заяви про забезпечення доказів, а також порядок розгляду судом заяви про забезпечення доказів унормовано у ст. ст. 116-119 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 116 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Частиною другою статті 116 ЦПК України передбачено, що способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі, за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Положеннями статті 117 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що повинно зазначатися в заяві про забезпечення доказів.

Зокрема, пунктом 5 частини 1 статті 117 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що у заяві про забезпечення доказів зазначається обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними. Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування, або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи, судом не повинні прийматися.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів.

Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, втратити свою доказову цінність тощо).

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Разом з тим, заяву про забезпечення доказів, подану в порядку ст. ст. 116-117 Цивільного процесуального кодексу України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи у відповідності до ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.

Так, відповідно до Великого тлумачного словнику української мови «забезпечувати» - це створювати надійні умови для здійснення чого-небудь, захищати, охороняти кого-, що-небудь від небезпеки. «Витребувати» - одержувати щось на вимогу, запропонувати комусь з`явитися, викликати листом.

Отже, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (ст. ст. 116-119 Цивільного процесуального кодексу України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України).

Для вирішення питання про забезпечення доказів, зокрема, і до подання позовної заяви, слід враховувати положення ст. 116 Цивільного процесуального кодексу України, а саме те, що така процесуальна дія може бути вчинена судом, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. В інших випадках витребування доказів можливе у разі неможливості учасника самостійно надати докази, однак на іншій процесуальній стадії, а саме після відкриття провадження у справі.

Крім того, процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Звернення до суду із відповідною заявою це не лише спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати має ґрунтуватися на об`єктивних фактах. Тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

В даному випадку, заявниками як у поданій заяві, так і у судовому засіданні не наведено жодних обставин, які б свідчили на наявність обґрунтованих підстав припускати, що доказів, якій вони просять витребувати, а саме копію заповіту ОСОБА_5 , буде втрачений або збирання чи подання цієї інформації згодом стане неможливим чи утрудненим.

Вирішуючи дану заяву по суті суд виходить з того, що у даному випадку забезпечення доказів необхідне для того, щоб захистити порушене право заявників, а не для того, щоб встигнути отримати відповідні докази до настання моменту неможливості їх збирання.

Суд зазначає, що згідно з приписами статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Положеннями статті 1255 Цивільного кодексу України передбачено, що нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Частинами 1-4 статті 8 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо. Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась. Обов`язок дотримання нотаріальної таємниці поширюється також на осіб, яким про вчинені нотаріальні дії стало відомо у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків чи іншої роботи, на осіб, залучених для вчинення нотаріальних дій у якості свідків, та на інших осіб, яким стали відомі відомості, що становлять предмет нотаріальної таємниці. Особи, винні в порушенні нотаріальної таємниці, несуть відповідальність у порядку, встановленому законом.

Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» на нотаріуса покладено обов`язок вести нотаріальне діловодство та архів нотаріуса відповідно до встановлених правил; дбайливо ставитися до документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса, не допускати їх пошкодження чи знищення.

Згідно з приписами п. 6.15. Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 № 3253/5, тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів.

Пунктом 2.4. вищевказаних правил передбачено, що нотаріальне діловодство включає, зокрема, зберігання нотаріальних документів і документів, на підставі яких вчинені нотаріальні дії.

Відповідальними за організацію загального і нотаріального діловодства та архіву (далі - діловодство) у конторі, архіві є завідувачі (п. 3.1. Порядку).

З огляду на вищевказані положення чинного законодавства, підстав вважати, що заповіт може бути втрачений немає, оскільки він знаходяться у нотаріуса, та відповідно до Закону України «Про нотаріат» становить нотаріальну таємницю.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заяви про забезпечення доказів до подання позову.

Вищевказані висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Закарпатського апеляційного суду від 14.05.2020 у справі № 305/141/20, Київського апеляційного суду від 24.01.2020 у справі № 760/28980/19, Харківського апеляційного суду від 25.09.2020 у справі № 638/16768/19.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись статтями 116-118, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення доказів до подання позову.

2. Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова.

Повний текст ухвали складено 23.11.2020 року.

Суддя Н.В. Новіченко