справа № 759/3914/20
головуючий у суді І інстанції П'ятинчук І.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Київ від 19 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредитБанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася із позовом до АТ «ПроКредит Банк», третя особа: ФОП ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим.

На обґрунтування позовних вимог вказувала, що 30 грудня 2003 року АТ «ПроКредит Банк» та ФОП ОСОБА_2 уклали рамкову угоду № 1698, до якої вносились зміни відповідно до додаткових угод від 30 лютого 2006 року, 27 березня 2006 року, 30 листопада 2009 року, 14 червня 2010 року, 20 травня 2013 року, 21 вересня 2017 року. На основі рамкової угоди 26 червня 2007 року АТ «ПроКредит Банк» та ФОП ОСОБА_2 уклали договір про надання траншу № 1.33908/1698, в який вносились зміни відповідно до договорів від 14 червня 2010 року, 21 травня 2012 року, 20 травня 2013 року, 19 грудня 2014 року, 06 жовтня 2015 року, 27 вересня 2017 року. Для забезпечення вищевказаних договорів були укладені наступні договори: договір поруки № 1698 від 30 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та АТ «ПроКредит Банк»; договір іпотеки № 1698-ІД 06 від 14 червня 2010 року між ОСОБА_2 та АТ «ПроКредит Банк» на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; договір застави № 1698-ДЗ1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АТ «ПроКредит Банк» на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

Через складну фінансову ситуацію у ОСОБА_2 утворилась заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим останній звернувся до банку у липні 2019 року з пропозицією дострокового погашення кредиту шляхом продажу іпотечного майна, але відповіді не отримав. Оскільки відповідач після настання строку виконання зобов`язання фактично відмовився прийняти належне виконання, запропоноване ОСОБА_2 , не здійснивши жодних дій, направлених на врегулювання питання продажу іпотечного майна, позивач вважав договір поруки припиненим.

Рішенням Святошинського районного суду міста Київ від 19 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що ОСОБА_2 неодноразово пропонував банку здійснити дострокове погашення кредиту за рахунок продажу майна, що перебуває в іпотеці у банку та забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповіді банку містили лише загальну інформацію про готовність відповідача до співпраці, але водночас банк не здійснив жодних конкретних кроків, які б свідчили про готовність здійснити продаж зазначеного майна. Тому вважає, що відповідач не прийняв належне виконання, запропоноване третьою особою.

Вказує, що оскільки відповідач після настання строку виконання зобов`язання фактично відмовився прийняти належне виконання, запропоноване третьою особою, не здійснивши жодних дій, направлених на врегулювання питання продажу іпотечного майна, то договір поруки є припиненим.

26 жовтня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшли пояснення по справі від АТ «ПроКредитБанк», в яких зазначено, що висновок позивача про те, що банк відмовився прийняти належне виконання зобов`язання є неправомірним, оскільки ФОП ОСОБА_2 не погасив борг, а лише запропонував звернути стягнення на майно, що перебуває в іпотеці, не вчинивши жодних дій для цього, а тому в даному випадку не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 559 ЦК України.

Представник ФОП ОСОБА_2 - адвокат Шнягін О.Г. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача АТ «ПроКредит Банк» - Король Г.О. проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Адвокатом позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до апеляційного суду подане клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що адвокат буде зайнятий в іншому судовому засіданні.

Колегія апеляційного суду визнала клопотання таким, що не підлягає задоволенню, оскільки зазначена обставина свідчить про вибір адвокати щодо участі у іншому засіданні. Доводів щодо необхідності надати додаткові пояснення чи докази у суді апеляційної інстанції, які не були зазначені у апеляційній скарзі, чи необхідності обов`язкової участі у апеляційному проваджені адвокат не зазначив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, оскільки були представлені адвокатами, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ФОП ОСОБА_2 вчинив будь-які дії для узгодження з банком питання погашення боргу, а тому в даному випадку не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом установлено, що 22 серпня 2007 року ЗАТ «ПроКредит Банк» та ФОП ОСОБА_2 уклали договір про надання траншу № 1.33908/1698, в який вносились зміни відповідно до договорів від 14 червня 2010 року.

30 грудня 2003 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1698, згідно якого поручитель ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням позичальника, які виникають з умов зазначеного договору. До даного договору поруки були укладені угода № 1 від 27 березня 2006 та договір № 2 від 14 червня 2010 про внесення змін до договору поруки.

30 грудня 2003 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АТ «ПроКредит Банк» був укладений договір застави № 1698-ДЗ1 на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

14 червня 2010 року між ОСОБА_2 та АТ «ПроКредит Банк» був укладений договір іпотеки № 1698-ІД 06 на нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 зі змінами та доповненнями від 21 вересня 2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За приписами ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 2 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з липня 2019 року позичальник перестав виконувати зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку з чим 02 вересня 2019 року АТ «ПроКредит Банк» звернулось до ФОП ОСОБА_2 з вимогою про повне дострокове погашення кредиту в розмірі 181 051,68 доларів США та 1 053,79 грн. унаслідок тривалого порушення умов договору про надання траншу від 23 серпня 2008 року.

ФОП ОСОБА_2 звертався до АТ «ПроКредит Банк» з листами-пропозиціями забезпечити сплату заборгованості за кредитом по Рамковій угоді № 1698 від 30 грудня 2003 року та кредитному договору № 1.33908/1698 від 22 серпня 2007 року за рахунок продажу майна, що перебуває в іпотеці банку та забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором, на що АТ «ПроКредит Банк» листом від 22 жовтня 2019 року повідомило ФОП ОСОБА_2 , що банк не заперечуватиме проти дострокового погашення заборгованості ФОП ОСОБА_2 перед АТ «ПроКредит Банк» за рахунок продажу майна, що забезпечує виконання кредитних договорів, які укладені на підставі рамкової угоди № 1698 від 30.12.2003 за умови, що процедура продажу такого майна, вартість майна (ціна продажу), будуть окремо погоджені з банком у письмовій формі.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги позивача про наявність підстав для припинення договору поруки в силу ч. 2 ст. 559 ЦК України, оскільки відповідні підстави не були доведені позивачем.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зокрема належне виконання полягає у виконанні: належною стороною (ст. 527 ЦК України); виконання зобов`язання частинами (ст. 529 ЦК України); виконання зобов`язання у встановлені строки (терміни) (ст. 530 ЦК України); з обумовленням місця виконання зобов`язання (ст. 532 ЦК України) та валюти виконання грошового зобов`язання (ст. 533 ЦК України).

Отже, належним виконанням є виконання, передбачене умовами договору.

Відповідно до умов договору про надання траншу №1.33908/1698 від 22 серпня 2007 року з урахуванням подальших змін, які були внесені до цього договору кредитор на підставі Рамкової Угоди №1698 від 30 грудня 2003 року та додаткових угод до Рамкової Угоди зобовязався надати позичальнику грошові кошти наобумовлений строк зі сплатою відсотків, а позичальник зобовязується повернути наданий кредит і сплатити відсотки та комісії за кредитом у встановлений цим договором строк.

Порядок та строки повернення кредиту обумовлені у розділі 3 договору, а саме шляхом поповнення свого рахунку, відкритого у банку з наданням банку повноважень і доручення здійснювати з цього рахунку договірне списання коштів, або перерахування грошових коштів на транзитний рахунок в розмірі чергового платежу у день здійснення платежу згідно з Графіком.

У забезпечення виконання основного договірного зобов`язання сторонами були укладені також договори забезпечення виконання зобов`язань, а саме договори поруки, застави та іпотеки.

Таким чином, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. ЇЇ правова природа передбачає додаткове забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, однак її наявність не звільняє останнього від належного виконання грошового зобов`язання та не свідчить того, що іпотекодержатель позбавляється права звернутися з вимогою про стягнення заборгованості. Крім того, вибір способу захисту свого порушеного права належить кредитору.

Таким чином, звернення ФОП ОСОБА_2 з пропозицією про звернення стягнення на передане у заставу майно є способом забезпечення належного виконання зобов`язання, а не належним виконанням основного договірного зобов`язання у розумінні ч. 2 ст. 559 ЦК України, а саме у встановлені строки та в обумовленому основним договором порядку.

Також, як убачається із матеріалів справи, банк надавав відповіді на звернення ОСОБА_2 , в яких не заперечував проти дострокового погашення заборгованості ФОП ОСОБА_2 перед АТ «ПроКредит Банк» за рахунок продажу майна, що забезпечує виконання кредитних договорів, які укладені на підставі Рамкової угоди №1698 від 30 грудня 2003 року. Тому доводи позивача, що відповідач відмовився від прийняття виконання договірних зобов`язань у запропонований боржником спосіб не відповідають матеріалам справи.

Відтак, позивачкою не доведені підстави для визнання поруки припиненою.

Тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору поруки припиненою є правильним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін, тому підстав для зміни розподілу судових витрат та відшкодування понесених позивачкою судових витрат за рахунок відповідача не має.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Київ від 19 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба