Справа № 548/1082/20
Провадження № 2/548/455/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2020 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді- Коновод О.В.

за участю секретаря судового засідання Вовк М.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом, мотивуючи його тим, що позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 37,9 кв.м. Зазначене доводиться наступними письмовими доказами:

1) Копією Свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1994 року, виданого Органом приватизації при Хорольській міській Раді народних депутатів згідно з розпорядженням від 19 липня 1994 року № 374.

2) Копією Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 від 10 серпня 1994 року.

Згідно довідки виконавчого комітету Хорольської міської ради Полтавської області від 16 червня 2020 року № 1548 та поквартирної картки у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані:

1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

3) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що Відповідач ОСОБА_3 втратив право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_2 , з наступних підстав: ОСОБА_3 з 2009 року зібравши усі свої речі добровільно виїхав із житлового будинку Позивачів в інше помешкання, у будинок за адресою реєстрації не повертався, станом житла не цікавиться, з Позивачами спільний побут та господарство не веде. У Позивачів з Відповідачем втрачено будь-який зв`язок, кожен із них має окремі від Відповідача родини, життєві інтереси та устрій.

Так, Відповідач уже понад один календарний рік відсутній за місцем його реєстрації, що за адресою: АДРЕСА_2 . Усі витрати по утриманню домоволодіння та оплаті комунальних послуг несуть Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

22 червня 2020 року комісією у складі: депутата Хорольської міської ради Луценка Сергія Миколайовича, сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , - було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 , в результаті якого підтверджено відсутність Відповідача за місцем його реєстрації понад один календарний рік і складено відповідний акт.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 09.07.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

В судове засідання позивачі та їх представник не з"явилися, але в позовній заяві прохали провести розгляд справи у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 1994 року, виданого Органом приватизації при Хорольській міській Раді народних депутатів згідно з розпорядженням від 19 липня 1994 року № 374 позивачам належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.12).

З наведеного вбачається, що законними власниками квартири є Позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

За даною адресою зареєстрований також відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично не проживає з 2009 року, що підтверджується Актом від 22.06.2020 року (а.с.18).

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач не проживає в будинку позивача більше одного року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, керуючись положеннями статей 391, 406 ЦК України, враховуючи, що будинок належить на праві приватної власності позивачу, а також те, що мають місце істотні обставини, які полягають у фактичному тривалому непроживанні відповідача у квартирі та створенні перешкод позивачу, як власнику будинку у здійсненні нею права користування своїм майно, які позивач вимагає усунути, суд вважає вимоги позивача доведеними і обгрунтованими, такими, що грунтуються на положенні чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.

Оскільки відповідач не проживає по місцю реєстрації в будинку позивача більше одного року, то є законні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом.

В даному випадку рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, буде підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно дочастини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 246, 263, 264, 265, 280, 282, 289 ЦПК України, ст. ст. 15, 383, 391, 405 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом,-задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , із зняттям його з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 10.11.2020 року.

Учасники справи:

Позивачі : 1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Чернече, Балтського р-ну Одеської області, адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

2. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Хорол Полтавської області, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Представник в інтересах Позивачів: адвокат Чубенко Жанна Анатоліївна, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Відповідач : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Хорол Полтавської області, адреса місця проживання: 37832, Полтавська обл., Хорольський район с. Ставки, РНОКПП - НОМЕР_1 .

Суддя: О. В. Коновод