233 № 233/3270/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20 листопада 2020 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартиненко В. С.,
за участю секретаря судового засідання Ліман С.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Шамардін Володимир Миколайович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
В С Т А Н О В И В:
До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулася ОСОБА_1 , в якому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , 1987 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Судові витрати просила віднести на власний рахунок. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилалася на те, що вона є власником вказаного житлового приміщення на підставі договору купівлі продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2 . ОСОБА_3 є членом сім`ї продавця. На підставі вказаного договору відповідачі втратили право користуватися житловим проте не були зняті з реєстрації свого місця проживання за адресою спірного житлового приміщення, що перешкоджає власнику користуватися ним.
Позивач, представник позивача в підготовче засідання не з`явилися, про дату, час і місце його проведення повідомлялися належним чином, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце його проведення повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотання про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позов не надали.
Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2020 року постановлено провести заочний розгляд справи.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 05 грудня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Донецької області Разумовою Т.П., реєстр. № 1546, на підставі якого позивач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 9 вказаного договору купівлі продажу квартири однією з умов вказаного договору було, зокрема, зобов`язання продавця знятися з реєстраційного обліку у термін до 12 грудня 2018 року.
На момент укладання вказаного договору ОСОБА_2 була громадянкою РФ та мала зареєстроване місце проживання у вказаній країні.
Відповідно до повідомлень відділу реєстрації Костянтинівської міської ради від 29.07.2020 р. за №№ 3347/09 та 3348/09, довідки КП «СЄЗ № 1» від 16.07.2020 р. за № 1447, акту, складеного 16.07.2020 р. КП «СЄЗ», ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 мають зареєстроване місце проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 655 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї (ч.2).
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 було викладено висновок про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Згідно з п. 4 ст. ч. 1, ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разіприпинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
У постанові від 15 січня 2020 року у справі 754/613/18-ц Верховний Суд виклав такий правовий висновок. Висновок апеляційного суду про те, що право користування відповідача спірною квартирою припиняється із припинення права власності попереднього власника, оскільки відповідач вселена та набула право користування спірною квартирою у 2000 році як член сім`ї власника житла, є правильним. Визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірної квартири. Проте Верховний Суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У цій справі, зокрема, суд апеляційної інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси позивача, власника житла, який зареєстрований та проживає за іншою адресою, тобто має інше житло, та відповідача, у якої єдиним житлом є спірна квартира. Судом апеляційної інстанції не надано оцінку тим обставинам, які оцінені судом першої інстанції про те, що відповідач тривалий час проживала у квартирі (більше 17 років), сплачувала витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто відповідач має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Оскільки судом встановлено, що право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 припинилось внаслідок укладання договору купівлі продажу квартири, своєю чергою відповідач ОСОБА_3 не спростував відсутність тривалого зв`язку із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 , а також відповідач ОСОБА_3 , як член сім`ї власника, втратили право користування вищевказаною квартирою.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.
Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи волю позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати, понесені позивачем під час розгляду справи, на його рахунок.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 273, 280-282, 354, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Шамардін Володимир Миколайович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами ЦПК України, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ; відповідачі: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Суддя