Ухвала

18 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 206/230/17

провадження № 61-16917ск20

Верховний Суд у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,

треті особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради,

про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 13 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна від 29 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; скасування у державному реєстрі іпотек рішення про державну реєстрацію іпотеки і заборону на відчуження нерухомого майна.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року позов задоволено.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року залишено без змін.

ОСОБА_1 12 листопада 2020 року звернувся із застосуванням засобів поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правилами частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними.

Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема, у тому випадку, якщо таке недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали скаржникові своєчасному зверненню з такою скаргою.

Зі змісту рішення суду апеляційної інстанції випливає, що це рішення ухвалено 29 липня 2020 року, касаційна скарга на таке рішення подана 12 листопада 2020 року, отже із пропуском строку, встановленого частиною першою статті 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, оскільки особа, яка представляла його інтереси, зокрема, у суді апеляційної інстанції, надала неефективну правову допомогу, не інформувала про хід судових засідань в апеляційному суді, що призвело до несвоєчасного отримання інформації про результат розгляду справи.

Рішення суду апеляційної інстанції від 29 липня 2020 року заявником отримано 10 листопада 2020 року.

Зазначені обставини, на переконання заявника, свідчать про поважність причини пропуску строку на касаційне оскарження.

Верховний Суд дослідив подану касаційну скаргу та додані до неї документи, за результатом чого зробив такі висновки.

Європейський суд з прав людини зазначає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком для осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Верховний Суд робить висновок, що доводи заявника про надання неефективної правової допомоги адвокатом, чим порушено право заявника на захист, не є поважною причиною пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За правилами частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Права та обов`язки учасників справи визначено статтею 43 ЦПК України, зокрема, пунктами 1 та 2 частини першої наведеної статті передбачено право сторони ознайомлюватися з матеріалами справи та брати участь у судових засіданнях.

Отже, аналіз положень процесуального закону доводить, що сторона у справі не обмежується у своїй процесуальній поведінці діями довіреної особи (представника), має право реалізовувати свої права та виконувати обов`язки як самостійно, так і через свого представника. Обрання недобросовісного представника для здійснення представництва у суді не може обґрунтовувати поважності причин пропущення процесуальних строків, оскільки такий вибір відбувся за волею заявника.

А отже, наведені заявником доводи не свідчать про поважність таких причин пропущення строку звернення з касаційною скаргою.

За наведених обставин заявнику необхідно подати клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень із наведенням інших поважних причин пропуску такого строку танадати відповідні письмові докази на підтвердження поважності таких причин.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Керуючись статтями 392, 393, 394 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та іпотеки, залишити без руху.

Надати для усунення зазначених недоліків строк до 17 грудня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний