Єд. унік. № 243/2107/18
Провадження № 2/243/18/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Каліух К.М., Хорхордіної О.О.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів Вірченко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди, яка обґрунтована тим, що 12.04.2014 року м. Слов`янськ Донецької області було захоплено незаконними терористичними угрупуваннями. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. На території м. Слов`янська та Слов`янського району Донецької області відповідно до вищевказаного Указу Президента України проводилась антитерористична операція та загальновідомим фактом є, що під час проведення такої операції мали місце диверсійні дії, неодноразові обстріли житлових районів міста та населених пунктів, що розташовані поряд із містом, у зв`язку із чим було зруйновано та пошкоджено багато об`єктів інфраструктури та житлових будинків.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до ч. 1 п. 14 с. Селезнівка Слов`янського району Донецької області належить до населених пунків, в яких здійснювалася антитерористична операція. На початку травня 2014 року позивач був вимушений покинути своє житло, оскільки проживати на території, де велися постійні обстріли, фактично військові дії, було небезпечним для його життя. У зв`язку із проведенням антитерористичної операції внаслідок терористичного акту, а саме під час обстрілу був пошкоджений будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2002 року. Лише 05.07.2014 року м. Слов`янськ та Слов`янський район Донецької області були звільнені від терористичних угрупувань. Після визволення м. Слов`янська та Слов`янського району, повернувшись додому позивачем було виявлено, що його будинок повністю зруйновано, майно, що знаходилося в будинку також було знищене, обгоріле, розбите скалками від снарядів. Окрім цього, в будинку згоріли і всі документи.

Спеціально створеною комісією у складі Голови Слов`янської районної державної адміністрації Крищенко А.Є. 05.08.2014 року було проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 та складено акт обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції. Обстеженням встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 знищений на 100 відсотків, літня кухня зруйнована на 100 відсотків, сарай, гараж знищені на 100 відсотків, паркан пошкоджений від скалок. В особливих відмітках зазначено - ІІІ категорія, відновлення не доцільне, потребує нового будівництва.

Відповідно до висновку зі звіту виконаного суб`єктом оціночної діяльності про незалежну оцінку розміру збитку, заподіяного внаслідок обстрілу з невстановленої зброї об`єкту житлової нерухомості: житловий будинок літ. «А», з господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20.10.2014 року ринкова вартість збитків, заподіяних внаслідок обстрілу з невстановленої зброї, житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 90,9 кв.м., в тому числі житловою 42,3 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами складає 281 670,00 гривень.

Зазначений будинок та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, площею 0,2842 га належать позивачу в порядку прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із втратою оригіналів правоустановчих документів нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у з`язку із цим рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 12.02.2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2842 га, яку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована на території Райгородської селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку позивач зареєстрував 29.12.2016 року, що підтверджується витягами з державного земельного кадастру.

Проте, нотаріус не зміг видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок, оскільки неможливо встановити оціночну вартість та надати даний звіт через відсутність будинку на час оформлення спадкових прав.

Зважаючи, що зазначений будинок був єдиним житлом позивача та іншого житла в нього немає, він звертався до обласної ради з приводу отримання компенсації за зруйнований будинок. Листом Донецької обласної державної адміністрації від 30.09.2015 року позивачу було повідомлено, що питання щодо отримання компенсації за зруйнований будинок під час бойових дій при проведенні антитерорестиної операції за адресою: АДРЕСА_1 розглянуто. Органи місцевої влади у зв`язку з обмеженими можливостями місцевих бюджетів не в змозі компенсувати витрати на відновлення зруйнованого або пошкодженого житлового фонду.

ОСОБА_2 звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що полягає в пошкодженні його житла під час проведення антитерористичної операції до Слов`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області. З повідомлення начальника Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області від 29.12.2017 року йому стало відомо, що заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002530 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. На даний час матеріали кримінального провадження № 0002530 від 01.08.2014 року об`єднані з матеріалами кримінального провадження № 0001615 та перебувають у Слов`янській місцевій прокуратурі для вирішення питання про зміну кваліфікації з ч. 2 ст. 194 КК України на ч. 1 ст. 258 КК України та визначення підслідності за слідчими органами Служби безпеки України.

Позивач зазначає, що його будинок був розташований в районі проведення антитерористичної операції, був зруйнований в період її проведення внаслідок терористисного акту, він не придатний для подальшої експлуатації, до теперішнього часу інше житло йому не надано та завдана шкода не відшкодована. В грудні 2017 року позивач повторно звернувся до Слов`янської райдержадміністрації з проханням забезпечити його житлом або виплатити грошову компенсацію за зруйнований будинок та погодився добровільно передати будинок органам місцевого самоврядування, місцевій державній адміністрації, проте відповіді не отримав.

Враховуючи, що опосередкована вартість спорудженого житла за регіонами України, затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами

України» № 291 від 06.11.2017 року, згідно яких опосередкована вартість спорудженого житла за 1 кв.м. в Донецькій області складає 11 310,00 гривень, загальна площа зруйнованого будинку становить 90,9 кв.м., відповідно до ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» вважає, що на його користь повинна бути стягнута шкода, заподіяна терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 028 079,00 гривень (90,9 кв.м. х 11 310,00 гривень).

Позивач просить суд стягнути на його користь з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 028 079,00 гривень та понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі за участю його представника - адвоката Поляцько О.Ю. (а.с.28 т.3). У судовому засіданні, в якому позивач приймав участь, підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні також підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, на піставі тих обставин, що викладені у позові.

Представник Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Богданов Р.К. у судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі. Вважає, що позивачем не доведено обставини, що викладені у даному позові та застосовано норми, які не відповідають обставинам даної справи. У задоволенні позову просив відмовити. Підтримав відзив на позовну заяву, згідно якого вказав, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі, оскільки він не є розпорядником бюджетних коштів. Компетенцію або обов`язок відшкодування шкоди Законом України «Про боротьбу з тероризмом» на Кабмін не покладено. Вважає, що позивачем необґрунтовано застосовано ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», не надано доказу пошкодження його будинку внаслідок терористичного акту, не надано доказів з матеріалів кримінального провадження за заявою позивача, що була внесена до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, акт обстеження нерухомого майна не відповідає вимогам до оформлення документів, не надано вироку суду з визначенням кваліфікації та обставинами кримінального правопорушення, дата пошкодження будинку не визначена, не надано доказів звернення до органів місцевого самоврядування, місцевих державних адміністрацій для надання житла та доказів відмови у задоволенні такої заяви, не надано правовстановлюючих документів на пошкоджений житловий будинок, тощо. Підставою для відшкодування шкоди позивач визначив ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, в той же час ним не виконані вимоги частини 9 статті 86 Кодексу цивільного захисту України, яка передбачає, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Крім того, для визначення розміру матеріальної шкоди позивач застосовує положення ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, а саме показник опосередкованої вартості спорудження житла. Показник опосередкованої вартості житла не є розміром збитку і не визначає розміру причиненої шкоди постраждалому від надзвичайної ситуації чи від терористичного акту. Посилання на рішення Європейського суду з прав людини є безпідставним, оскільки вони стосуються різних правовідносин (а.с.114-123 т.1).

Представник Державної казначейської служби України Смирнов О.В. до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій вказав, що проти задоволення позовних вимог заперечує, просив відмовити у їх задоволенні та розгляд справи провести без його участі (а.с.34 т.3). У судовому засіданні, в якому представник приймав участь, підтримав позицію представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Богданова Р.К., заперечував проти задоволення позову у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Надав відзив на позовну заяву, згідно якого вказав, що зазначені у позовній заяві обставини та надані докази не дають підстав зробити висновок, що шкода завдана позивачу зруйнуванням будинку, завдана саме внаслідок кримінального правопорушення, оскільки ні досудовим слідством, ні судом не приймалися процесуальні рішення по кримінальному провадженню, розпочатому за заявами позивача за ст. 258 КК України. Відшкодування шкоди з зазначених підстав шляхом стягнення з Держави Україна майнової шкоди на підставі положень ст. 1177 ЦК України неможливе, оскільки

обов`язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі. Таких процесуальних документів позивачем не надано і на їх наявність він не посилається. Зазначив, що положення ст. 1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатися спеціальним законом. До прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до ст. 1177 ЦК України на підставі загальних правил здійснюватися не може (а.с.146-147 т.1).

Представник Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судового виклику до Посольства Російської Федерації в Україні, до судового засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.33 т.3).

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши матеріали справи, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.07.1985 року, виданого Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області, матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_4 (а.с.52 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П., ОСОБА_4 є спадкоємицею майна ОСОБА_5 , а саме, зокрема, житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та приватизованої земельної ділянки, площею 0, 2842 гектарів, розташованої на території АДРЕСА_1 . На земельній ділянці знаходиться один житловий будинок, дерев`яний, обкладений цеглою, позначений в плані літерою А-1, жилою площею - 48,7 кв.м., загальною площею - 72,9 кв.м., та споруди: літня кухня Б, погріб В, гараж Г, уборна Д, огорожа № 1-2, водопровід № 3, колодязь № 4 (а.с.37 т.1).

На вищевказаний житловий будинок виготовлено технічний паспорт № 45 на ім`я ОСОБА_4 (а.с.38-42 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 05.10.2012 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слов`янському району Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області (а.с.51 т.1).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.02.2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2842 га, яку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована на території Райгородоцької селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43-44 т.1).

29.12.2016 року право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:000:0067 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.45-47 т.1).

29.12.2016 року право власності на земельну ділянку площею 0,0342 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:000:0068 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.48-50 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 сталася пожежа.

Заявою від 28.07.2014 року позивач просив Шостий ДПРЗ ГУ державної служби з надзвичайних ситуацій України в Донецькій області зафіксувати факт пожежі, що сталася 03.07.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.197 т.1).

Відповідно до акту про пожежу від 28.07.2014 року, складеного комісією у складі інспектора відділу попередження надзвичайних ситуацій Шостого ДПРЗ ГУ державної служби з

надзвичайних ситуацій України в Донецькій області молодшого лейтенанта служби цивільного захисту Овсянниковим М.А., дільничним інспектором міліції Луценко Є.В. було встановлено, що 03.07.2014 року (час не встановлено) за адресою: АДРЕСА_1 відбулася пожежа житлового будинку, власником якого є ОСОБА_2 . Пожежу виявлено 16.07.2014 року (час не зазначено). Повідомлення про пожежу надійшло 28.07.2014 року о 16 годині 45 хвилин. В результаті пожежі знищено житловий будинок з майном, що в ньому перебувало, господарські побудови. Перелік знищеного пожежою майна та матеріальних цінностей встановити неможливо у зв`язку із їх повним знищенням. Збиток від пожежі не встановлено, орієнтовний прямий та непрямий збиток згідно заяви потерпілого складає 250 000 гривень. Причиною пожежі є занесення джерела запалювання ззовні внаслідок обстрілу з невстановленої вогнепальної зброї. Особи винні у виникненні пожежі не встановлені (а.с.33 т.1).

Згідно акту обстеження нерухомого майна пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції від 05.08.2014 року було встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 знищений на 100%; господарська будівля (літня кухня) зруйнована на 100%; сарай знищений на 100%; гараж (стіни пошкоджені) на 100%; паркан пошкоджений від осколків. У графі «Особливі відмітки» зазначено ІІІ категорія; відновлення не доцільне; потребує нового будівництва (а.с.10-11).

Як вбачається з фототаблиці, житловий будинок АДРЕСА_1 практично знищений, подекуди відсутні вікна, деякі стіни зруйновані наполовину, деякі знищені повністю, розкидана цегла, криша відсутня, внутрішні перегородки та балки повалені, деякі взагалі відсутні (а.с.26-32 т.1).

Як слідує зі звіту про незалежну оцінку розміру збитку від 28.10.2014 року, ринкова вартість збитків, заподіяних внаслідок обстрілу з невстановленої зброї, житлового будинку, літ. «А-1», загальною площею 90,9 кв.м, в тому числі житловою 42,3 кв.м, з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 20.10.2014 року складає: 281 670 гривень без урахування ПДВ (а.с.12-25 т.1).

Листом від 30.09.2015 року Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації повідомив, що питання компенсації за зруйнований будинок під час бойових дій при проведенні антитерористичної операції за адресою: АДРЕСА_1 може бути розглянуто після ухвалення Урядом Закону України «Про відшкодування шкоди громадянам, які постраждалі під час проведення антитерористичної операції» (а.с.53 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_2 від 21.12.2017 року до Слов`янської райдержадміністрації, Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації позивач відповідно до положень ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, Закону України № 5403-17 просив виплатити грошову компенсацію за зруйнований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та погодився добровільно передати зруйнований будинок внаслідок надзвичайної ситуації органам місцевого самоврядування, місцевій державній адміністрації (а.с.54 т.1).

Листом від 22.12.2017 року Слов`янський ВП ГУНП в Донецькій області повідомив, що заяву ОСОБА_2 було внесено 01.08.2014 року до ЄРДР за № 0002530 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. На даний момент матеріали кримінального провадження № 0002530 від 01.08.2014 року приеднані до кримінального провадження № 0001615 та перебувають у Слов`янській місцевій прокуратурі для вирішення питання про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 194 КК України на ч. 1 ст. 258 КК України та визначення підслідності за слідчими органами безпеки України (а.с.56 т.1).

Листом від 19.01.2018 року Слов`янська районна державна адміністрація Донецької області повідомила, що Слов`янською райдержадміністраціею ведеться реєстр переліку будинків пошкоджених при проведенні антитерористичноі операції, в який, на підставі актів візуального обстеження, був включений будинок ОСОБА_2 та зазначено, що фінансова можливість місцевого бюджету обмежена, а тому не в змозі компенсувати витрати на відновлення зруйнованого будинку (а.с.57 т.1).

Листом від 23.01.2018 року Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації повідомив, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» для облдержадміністрації не передбачені видатки на надання громадянам грошової компенсації за зруйноване під час проведення антитерористичної операції майно (житло) (а.с.59-60 т.1).

Листом від 26.01.2018 року Райгородоцька селищна рада Слов`янського району Донецької області повідомила, що Райгородоцька селищна рада, як орган місцевого самоврядувания, має обмежений місцевий бюджет. Згідно ст. 31 Боджетного Кодексу України до видатків місцевого бюджету не належать видатки на фінансування заходів щодо відновлення приватного житлового фонду, зруйнованого в період проведення АТО. Райгородоцька селищна рада не може виплатити грошову компенсацію за зруйнований будинок, тому що для цього немає підстав, обґрунтованих законодавством (а.с.58 т.1).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України та частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Судом встановлено, що 03.07.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 сталася пожежа, причиною якої є занесення джерела запалювання ззовні внаслідок обстрілу з невстановленої вогнепальної зброї.

Внаслідок даної пожежі житловий будинок АДРЕСА_1 були знищені.

Завданий збиток внаслідок пожежі позивач оцінює у 1 028 079,00 гривень.

Позивач зазначає, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів на даний будинок та його знищенням.

Між тим, рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.02.2015 року встановлено, що після смерті матері позивач прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України та у відповідності до чого звернувся до нотаріальної контори. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 немає (а.с.43 зворот).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З викладеного слідує, що позивач прийняв спадщину у встановленому законом порядку після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в тому числі і на вищевказаний житловий будинок, але не встиг оформити свої права у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на даний будинок та фізичним його знищенням внаслідок пожежі.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію.

Згідно ст. 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Статтею 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», с. Селезнівка Слов`янського району Донецької області належить до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

У судовому засіданні встановлено, що 03.07.2014 року внаслідок обстрілу незаконними збройними формуваннями було зруйновано житловий будинок АДРЕСА_1 та належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_4 , що підтверджується Актом про пожежу від 28.07.2014 року, складеним комісією у складі інспектора відділу попередження надзвичайних ситуацій Шостого ДПРЗ ГУ державної служби з надзвичайних ситуацій України в Донецькій області молодшого лейтенанта служби цивільного захисту Овсянниковим М.А., дільничним інспектором міліції Луценко Є.В.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Нормами ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 263 ЦПК України визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.03.2020 року по справі № 646/5063/17-ц при розгляді подібних правовідносин зазначив, що на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивач зазначає, що право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок терорестичного акту передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Верховний Суд у вищевказаній постанові вважає помилковим застосування до спірних правовідносин за аналогією закону положень статті 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації особи, майно якої постраждало внаслідок терорестичного акту, права, передбаченого у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.

Суд зазначає, що Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи відсутній.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 85 Кодексу цивільного захисту України право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджене у період проведення антитерористичної операції житло.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта житла, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_4 , та який ОСОБА_2 прийняв як спадщину після її смерті, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Проте, позивач ОСОБА_2 має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту

права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням майна внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судом (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Верховний Суд у вищезазначеній постанові від 04.03.2020 року по справі № 646/5063/17-ц дійшов правового висновку, згідно якого правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому Верховний Суд виходить із того, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення за рахунок держави на його користь грошової компенсації у розмірі 60 000 гривень, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення житла; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акта житло; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акта житла.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 8 810,00 гривень (а.с.98).

Отже, оскільки позовні вимоги задоволено частково, з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 514,16 гривень, що є пропорційним до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 1, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , грошову компенсацію у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 514 (п`ятсот чотирнадцять) гривень 16 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 листопада 2020 року.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду В.І. Старовецький