Справа № 638/3207/18
Провадження № 2/638/880/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участю секретарів Кириллової К.С.,

позивача представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 04.08.1990 року по 29.03.2017 року. В період шлюбу подружжям, а саме: 22.11.2005 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 були придбані у власність нежитлові приміщення підвалу №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13 у будівлі з літерою «А-3», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв. Після набуття у приватну власність в зазначених нежитлових приміщеннях було здійснено реконструкцію, в заявку з чим сторонами були отримані заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.05.2010 по справі № 2-7296/10 та ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2010 по справі № 2-7296/10 ,відповідно до яких за ОСОБА_4 було визнано право власності на нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5, 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 133, 3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65,3 м.кв. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день орієнтовна вартість майна складає 4 000 000,00 грн. Оскілки відповідач відмовляється оформляти належним чином договір поділу майна подружжя, позивач вимушений звернутися до суду. Враховуючи викладене, оскільки відповідач ОСОБА_3 відмовляється від добровільного поділу майна, належного сторонам на праві спільної сумісної власності, виникла необхідність його поділу у судовому порядку.

Відповідач скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, в якому зазначив, відповідач визнає, що 22.11.2005 року дійсно придбав у власність нежитлові приміщення підвалу № 1-12 у будівлі з літерою «А-3», за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 133, 3 кв.м. Посилання позивача про вартість спірного майна в сумі 4 000 000 грн., як на суму дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи є безпідставним припущенням, оскільки не ґрунтується на організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна. В позовній заяві від 05.03.2018 року, ОСОБА_2 , не зазначає, зо спірне майно:, а саме: нежитлові приміщення підвалу №№ 1-12 у будівлі з літерою «А-3», за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 133, 3 кв.м, були придбані за спільні сімейні кошти, а враховуючи правову позицію ВСУ у справах №№ 6-399цс17 від 05.04.2017 року, ; 1568цс16 від 07.12.2016 року, відповідно до якої статус спільної сумісної власності визначається не тільки таким критерієм як час набуття майна, але й джерелом набуття коштів, за які спірне майно було придбане. На підставі цього просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою від 10.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.04.2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову було задоволено частково. Накладено заборону відчуження на нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим виходом №№ 1-:-3, 5, 5а, 5б, 6-12 у літ "А-3" по АДРЕСА_2 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа 68,0 м.кв., допоможіна - 65,3 м.кв., які належать ОСОБА_3 (місце реєстрації АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ). Виконання ухвали доручено Департаменту реєстрації Харківської міської ради (61003, м. Харків, площа Конституції, 7).

Ухвалою суду від 10.07.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи мається заява представника відповідача, в якій він зазначає про слухання справи за відсутності відповідача та його представника, позовні вимоги не визнають в повному обсязі, підтримують свої заперечення викладені у відзиві на позовну заяву та у письмових поясненнях. А також інша заява в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, сторони належний чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 04 серпня 1990 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_2 , виданого Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова (дата повторної видачі 13.09.1994 року).

29 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Дзержинським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст.70 СК України окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК України).

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обставин, які б вказували на те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу, судом не встановлено.

Згідно договору купівлі-продажу від 22.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2506, відповідач ОСОБА_3 придбав нежитлові приміщення підвалу №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13 у будівлі з літерою «А-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 133,3 м.кв. Після набуття приватної власності в зазначених нежитлових приміщеннях було здійснено реконструкцію.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.05.2010 року у справі № 2-7296/2010р. та ухвали суду від 17.05.2010 року у справі № 2-7296/2010 р. за відповідачем ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5, 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 133, 3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65,3 м.кв.

При цьому відповідачем не надано суду доказів того, що майно придбано лише за його власні кошти.

На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти.

Зважаючи на те, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо). Одночасно суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України відсутні.

У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частини нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_2 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв., що є об`єктом права спільної сумісної власності.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволенних позовних вимог.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволенних позовних вимог підялає стягненню з відповідача сума сплаченого позивачем судового збору у розмірі 8 810 грн.

З урахуванням поданої представником відповідача заяви в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку та вважає за можливе вирішити питання про стягнення судових витрат відповідача на правничу допомогу в порядку ухвалення додаткового судового рішення.

На підставі викладеного, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71, 163 СК України, керуючись ст.ст. 4, 10-13, 43, 44, 76-81, 83, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд , -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити у повному обсязі.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлові цокольні приміщення з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_2 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.

Виділити у власність ОСОБА_2 Ѕ частини нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_2 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.

Виділити у власність ОСОБА_3 Ѕ частини нежитлових цокольних приміщень з влаштованим окремим входом №№ 1-3, 5 5а, 5б, 6-12 у літ. «А-3» по АДРЕСА_2 , загальною площею 133,3 м.кв., з яких основна площа складає 68,0 м.кв., а допоміжна 65, 3 м.кв.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч. 3 ст. 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 02.11.2020 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 .

Головуючий суддя: О.В. Шишкін