ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 310/7320/16-ц

провадження № 61-7807св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Безухом Максимом Ігоровичем, на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді

Троценко Т. А., та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня

2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі протоколу проведення електронних торгів № 197705 від 15 вересня 2016 року та акта державного виконавця про проведення електронних торгів від 4 жовтня 2016 року він є власником трикімнатної квартири

АДРЕСА_1 .

Вказував, що колишня власниця цієї квартири ОСОБА_2 та її син

ОСОБА_3 , які у ній зареєстровані, виселитися відмовляються та з реєстрації не знялися, що створює йому перешкоди у користуванні і розпорядженні житлом.

Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселити їх з вказаної квартири.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та виселено відповідачів з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції виходив з того, що, не звільняючи квартиру та продовжуючи в ній проживати, відповідачі порушують право власності нового власника майна, яке відповідно до статті 321 ЦК України є непорушним, тому відповідно до вимог статті 391 ЦК України усунув ці порушення шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Суд першої інстанції зазначив, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення особа втрачає право користування цим приміщенням, тому є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу Безуха М. І. , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 29 вересня 2018 року у частині вирішення позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про виселення залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, апеляційний суд виходив з того, що підставою для задоволення таких вимог відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР є непроживання особи у приміщенні більше встановленого законом строку, тому заявлення таких вимог разом із вимогою про виселення є взаємовиключним.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про виселення, апеляційний суд зазначив, що право власності

ОСОБА_2 на спірну квартиру припинилось з моменту її продажу на прилюдних торгах, переможцем яких став позивач, тому новий власник квартири як добросовісний набувач має право усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення осіб, які проживають у належній йому квартирі, і не має обов`язку забезпечити житлом відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Безух М. І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права; просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій частини другої статті 109 ЖК Української РСР, якою заборонено виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення.

Заявник вказує, що особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки та придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки надається інше постійне житло, а незазначення у позові жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно із виселенням, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Заявник вважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій частині не відповідають правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц

(провадження № 14-317цс18).

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, зупинено виконання рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення і ухвалою цього ж суду від 28 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири

АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру позивач набув шляхом придбання її на прилюдних торгах, що підтверджено актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 4 жовтня

2016 року та свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 7 жовтня 2016 року і зареєстрованим за № 1835.

На момент проведення електронних торгів на реєстраційному обліку перебували колишній власник квартири - ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , які на час розгляду справи з реєстраційного обліку у вказаній квартирі не знялися і приміщення не звільнили.

Рішенням Бердянського суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області

від 29 травня 2018 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства (далі - ДП) «СЕТАМ», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Дмитренко М. Р., Відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області про визнання недійсними свідоцтва про придбання майна з електронних торгів та акта про проведення електронних торгів.

Зі змісту вказаного рішення суди встановили, що 17 серпня 2007 року

Відкритим акціонерним товариством «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Банк» Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 7-4163-087 К.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором

17 серпня 2007 року ОСОБА_2 та банком укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 17 серпня 2007 року, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2013 року у справі № 801/12089/2012 стягнено солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором.

В межах виконавчого провадження з примусового виконання вказаного судового рішення 24 серпня 2016 року проведено електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, за результатами проведення яких ОСОБА_1 набув право власності на вказану квартиру.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

За змістом частини другої статті 40 Закону України та частини третьої

статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону

України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України

від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 61-317цс18) не знайшла підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у згаданих судових рішеннях.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що переглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, та її син відмовляються виселятися з нього.

З усталеної практики Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення

статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого жилого приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року,

ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме

у статті 2 ЦПК України згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії»

(«C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни

до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для вирішення цієї справи та правильного застосування статті 109 ЖК Української РСР.

Апеляційний суд, у порушення вимог статті 367 ЦПК України, не дослідив договір про відкриття кредитної лінії № 7-4163-087 К від 17 серпня 2017 року, іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 17 серпня 2007 року, та правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на квартиру, з якої її просить виселити позивач, і не встановив, за які кошти іпотекодавець придбала цю квартиру.

Встановлення чи спростування факту придбання ОСОБА_2 квартири за кредитні кошти має істотне значення для правильного вирішення даної справи, зокрема щодо наявності чи відсутності правових підстав для виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин прийнята судом апеляційної інстанції постанова в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення, з урахуванням статті 400 ЦПК України, справа касаційним судом не переглядається, оскільки ОСОБА_3 , реалізуючи свої процесуальні права на власний розсуд, судові рішення в касаційному порядку не оскаржував, а ОСОБА_2 та її представник - адвокат Безух В. М. не надали документів на представництво в суді його інтересів.

Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, надати належну оцінку доказам і запереченням, поданим сторонами, встановити, за які кошти ОСОБА_2 придбала квартиру, з якої її просить виселити позивач, а саме за власні чи за кошти, які отримала відповідно до договору про відкриття кредитної лінії № 7-4163-087 К від 17 серпня 2017 року, і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Щодо поновлення виконання рішення

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року зупинено виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення до закінчення перегляду судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Так як судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_5 в касаційному порядку не переглядаються, касаційний суд поновлює виконання рішення суду першої інстанції у цій частині.

Керуючись статтею 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Безухом Максимом Ігоровичем, задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Поновити виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року в частині виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов