УХВАЛА

Іменем України

18 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати в цивільних справах Березовенко Р.В., розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 29 жовтня 2020 року подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без руху та встановлено строк п`ять днів з дня вручення копії ухвали для усунення вказаних недоліків.

Апелянта попереджено, що в разі невиконання вимог ухвали у визначений строк, апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.

13 листопада 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли пояснення апелянта, направлені засобами поштового зв`язку 12 листопада 2020 року, на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року.

Як вбачається з наданих апелянтом пояснень щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, у зв`язку із запровадженням загальнодержавного карантину апелянт в кінці травня 2020 року виїхала з малолітнім сином за межі Києва та до кінця літа проживала за містом. У зв`язку з чим не мала можливості звернутися до адвоката за наданням професійної правової допомоги з метою оскарження рішення. По поверненню до м. Києва наприкінці серпня апелянт періодично перебувала на самоізоляції внаслідок контакту з особами, хворими на COVID-19. Крім того, надалі через погіршення емоційного стану, апелянт не в змозі була спілкуватися з адвокатом щодо оскарження рішення. ОСОБА_3 стверджує, що вона була позбавлена можливості вчинити процесуальні дії щодо оскарження рішення суду в апеляційному порядку у визначений законом строк, а відтак, пропустила його з поважних причин. При цьому, посилаючись на позиції Верховного Суду, зазначає, що вказані обставини є підставою для поновлення процесуального строку.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта щодо поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження, враховуючи таке.

Згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 отримала копію повного тексту рішення суду наручно. Однак, у розписці не вказано дату отримання. В апеляційній скарзі скаржник вказала, що копію рішення нею було отримано 25 травня 2020 року.

Апеляційна скарга подана до Київського апеляційного суду 29 жовтня 2020 року.

Виходячи з вказаної апелянтом дати отримання копії повного тексту оскаржуваного рішення, суд вважає поважними причини пропуску строку на подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня отримання позивачем оскаржуваного рішення, а саме: з 26 травня 2020 року по 24 червня 2020 року (включно).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, №17160/06 та №35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Доводи апелянта про те, що строк на апеляційне оскарження рішення суду пропущено, зокрема, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 за межами міста Києва та відсутністю можливості звернення за правовою допомогою до адвоката, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними, достатніми та допустими доказами поважності причини.

Крім того, 17 липня 2020 року набрав чинності Закону України від 18 червня 2020 року №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Отже, строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчилися 06 серпня 2020 року.

Водночас, апелянт зазначає, що починаючи з кінця серпня 2020 року протягом тривалого часу вона знаходилася на самоізоляції з причин безпосереднього контакту з хворими на COVID-19, що було перешкодою в укладенні ним договору про надання правової допомоги і переданні матеріалів справи представнику, а тому юридична неспроможність самостійно захистити свої права і неможливість укласти договір з адвокатом вплинули на дату подання апеляційної скарги вважаю безпідставними, виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641 самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19.

З метою протидії поширенню COVID-19 та моніторингу самоізоляції використовується електронний сервіс «Дій вдома» Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (система).

Самоізоляції підлягають, зокрема, особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування.

До системи вноситься інформація про осіб, які потребують самоізоляції: лікуючим лікарем - про осіб, щодо яких є підозра на інфікування, або осіб, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації, про перелік осіб, які мали контакт з пацієнтом із підтвердженим випадком COVID-19;

За погодженням з лікуючим лікарем або працівниками державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю особа, яка потребує самоізоляції, вносить до системи інформацію, передбачену підпунктами 1-8 пункту 24 цієї постанови, самостійно через мобільний додаток.

Лікуючий лікар визначає на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я строк самоізоляції хворого на COVID-19 або особи з підозрою на інфікування COVID-19.

Строк самоізоляції становить 14 днів: для осіб, які мали контакт із хворим на COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування, з моменту контакту із хворим; здійснили перетин державного кордону та проходять самоізоляцію з використанням системи через мобільний додаток, з моменту перетину державного кордону.

Зобов`язання щодо самоізоляції припиняється автоматично після закінчення строку самоізоляції або з інших підстав, установлених цією постановою.

Установлений строк самоізоляції може бути змінено відповідно до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я особами, визначеними абзацами третім - п`ятим пункту 21 цієї постанови.

У разі здійснення особою самоізоляції до системи вноситься інформація про: 1) прізвище, ім`я, по батькові особи; 2) стать; 3) дату народження; 4) визначене особою місце самоізоляції (у разі ненадання особою відомостей про місце самоізоляції місцем самоізоляції вважається зареєстроване місце проживання особи); 5) зареєстроване місце проживання особи; 6) засоби зв`язку (номер телефону); 7) місце роботи, заклад освіти із зазначенням їх адрес; 8) наявність можливості забезпечення піклування про особу іншими особами; 9) стан здоров`я (зокрема про перебіг хвороби COVID-19, результати досліджень за методом полімеразної ланцюгової реакції, про госпіталізацію особи); 10) контактних осіб (за наявності); 11) строк самоізоляції.

Особи, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими разом проживають.

Поточний контроль за перебуванням особи в місці самоізоляції здійснюється за вибором особи в один із таких способів: працівниками Національної поліції, Національної гвардії відповідно до внутрішнього порядку заходів з контролю за самоізоляцією, державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю, посадовими особами, уповноваженими органами місцевого самоврядування; з використанням системи через мобільний додаток.

Особа вважається такою, що обрала здійснення поточного контролю з використанням системи через мобільний додаток, з моменту авторизації в ній. До моменту авторизації поточний контроль здійснюється працівниками Національної поліції, Національної гвардії, державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю, посадовими особами, уповноваженими органами місцевого самоврядування.

Поточний контроль працівниками Національної поліції, Національної гвардії, державних установ Міністерства охорони здоров`я епідеміологічного профілю, посадовими особами, уповноваженими органами місцевого самоврядування, здійснюється шляхом проведення перевірки фактичного перебування осіб за зазначеними ними адресами самоізоляції.

Однак апелянтом не було надано суду доказів на підтвердження того, що вона зверталася до сімейного лікаря з тих підстав, що ОСОБА_1 є контактною особою та має бажання перейти на самоізоляцію, не надала суду доказів на підтвердження того, що вона є зареєстрованою в системі «Дій вдома» Єдиного державного веб-порталу електронних послуг.

При цьому, навіть якщо вважати, що позивач дійсно контактувала з хворими та перебувала на самоізоляції, то строк самоізоляції становить 14 днів, а тому остання мала можливість подати апеляційну скаргу після закінчення строку самоізоляції, однак не скористався таким процесуальним правом та не навела суду поважних причин неможливості подання апеляційної скарги у визначений строк.

Враховуючи вищезазначене, вважаю, що визначені апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, оскільки заявником не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, враховуючи тривалість неподання апеляційної скарги.

Крім того, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», у якому визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання.

Вирішуючи питання щодо поновлення строку, крім вищевикладеного, суд бере до уваги те, що апелянт у даній справі має процесуальний статус позивача. Тобто ОСОБА_1 була обізнана про розгляд судом її позову, а також повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, позивачем особисто подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Поряд з цим слід зазначити, що оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 , яка є апелянтом і одночасно позивачем, задоволено в повному обсязі.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява №15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Оскільки у зазначені строки апелянтом вказані недоліки апеляційної скарги не виправлені, відповідно до вимог ст. ст. 185, 357 ЦПК України, апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути апелянту.

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вважати неподаною та повернути скаржнику.

Копію ухвали надіслати учасникам справи. Апелянту надіслати копію ухвали про повернення апеляційної скарги разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя Березовенко Р.В.