справа № 487/4454/19 провадження №2/489/448/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

встановив:

В червні 2019 позивач звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом про поділ майна подружжя, а саме виділення сторонам у власність по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Як на підставу позовних вимог позивач вказує, що між сторонами не досягнуто згоди про добровільного поділу квартири, яка була набута на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2018 у період їх шлюбу, який фактично припинено з листопада 2018 року. За таких обставин позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя частки в якій сторін є рівними.

У відзиві на позов представник відповідача - адвокат Климович А.В. вказав, що позовна заява ґрунтується на неправильному розумінні фактичних обставин справи та не підлягає задоволенню. Спірна квартира не є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 оскільки придбана за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю відповідача.

У червні 2018 року відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 домовилися обміняти належну останній квартиру АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 09.09.2004. Тобто ОСОБА_3 стала власником квартири в Криму до укладення шлюбу, який зареєстровано між сторонами 20.09.2010, на підставі договору дарування, а тому ця квартира є її особистою приватною власністю.

Так як квартира ОСОБА_3 знаходиться на території тимчасово окупованої АР Крим і там неможливо зареєструвати зміну власника на підставі укладеного в Україні договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були 06.06.2018 укладені два договори купівлі-продажу квартири, один договір відповідно до законодавства Російської Федерації в російських рублях, інший відповідно до законодавства України в гривнях. Оформлення у такий спосіб обміну квартирами надало можливість провести реєстрацію права власності на квартири сторін договору.

12.07.2018 ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , але кошти за цим договором ОСОБА_3 ОСОБА_6 в якості оплати вартості квартири не передавала. Таким чином мав місце обмін квартирами між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , внаслідок чого остання отримала ключі від спірної квартири та зареєструвала право власності на неї. У зв`язку із цим відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частку спірної квартири, так як вона є особистою власністю відповідача.

У запереченнях на відзив позивач вказав, що квартира в АР Крим була непридатна для проживання. У період 2009 - 2014 роки за його рахунок в квартирі був проведений капітальний ремонт (замінена підлога, вікна, стіни, стеля, замінені вузли водопостачання та опалювання, придбані меблі та побутова техніка). Квартира в м.Миколаєві була придбана з метою подальшого проживання подружжя у м.Миколаєві у зв`язку з анексією АР Крим. Під час проживання в цій квартирі за його рахунок, так відповідач з 2012 року не працює, проведені роботи з утеплення підлоги, заміни системи комунікації водопостачання. Тому, відповідач стала власником квартири АДРЕСА_1 за рахунок спільних коштів подружжя.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 14.06.2019 справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що квартира в АР Крим була власністю відповідача але потребувала значного ремонту. Так як відповідач не працювала він здійснив її ремонт, а після анексії Криму Російською Федерацією вони змушені були переїхали до Миколаєва. У м.Миколаєві з ОСОБА_5 , яка була власником спірної квартири, домовилися про її обмін на квартиру в АР Криму. Але так як укладення договору міни між Україною і Російською Федерацією відносно майна в Криму не можливо, були укладені два договори купівлі-продажу, один за законодавством Російської Федерації, другий за законодавством України. Жодних коштів за вказаними договорами не передавалося, за винятком оплати послуг нотаріуса. Вважає, що так як поліпшення квартирі, яка належала відповідачу в АР Крим, здійснював він тому має право на частку в квартирі, придбану в м.Миколаєві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував так як спірна квартира була придбана шляхом обміну на квартиру, власником якої була відповідач, що позивачем не оспорюється. Щодо понесених позивачем витрат на ремонт квартири в АР Криму то такі доводи позивача жодними доказами не підтверджено.

Вислухавши присутніх учасників справи та дослідивши і перевіривши обставини справи, на які посилаються сторони та докази на їх підтвердження, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи встановлено, що з 20.09.2010 по 09.10.2019 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.10.2019.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.07.2018 на ім`я ОСОБА_3 придбано квартиру АДРЕСА_1 . Продавцем вказаної квартири вказано ОСОБА_5 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_6 .

Реєстрація права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну квартиру підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Матеріалами справи підтверджується, зокрема нотаріально посвідченим договором дарування від 29.09.2004, що відповідач ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_8 ) набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Таким чином, відповідачу до реєстрації шлюбу з позивачем на праві власності належала квартира в АР Крим.

Матеріалами справи підтверджується, що вказана квартира була відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2018, який укладено між сторонами договору в анексованому Російською Федерацією АР Крим.

З пояснень сторін встановлено, що через окупацію Російською Федерацією АР Крим і так як позивач є військовослужбовцем проживання подружжя в АР Крим було не можливе. Тому квартиру в АР Крим вони вирішили обміняти на квартиру в м.Миколаєві. Укладення договорів купівлі-продажу квартири від 06.06.2018 та 12.07.2018 (між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ) було формальним, так як у інший спосіб сторони договору були позбавлені оформити право власності на нерухоме майно.

Як пояснив позивач при укладенні договору купівлі-продажу від 12.07.2018 він лише оплатив послуги нотаріуса. Відповідач займалася відчуженням квартири в Криму.

Також пояснив, що жодних грошових коштів відповідно до укладених договорів не передавалося, так як фактично мав місце обмін квартирами.

З пояснень позивача встановлено, що до укладення договору купівлі-продажу від 12.07.2018 між ним та ОСОБА_5 03.05.2018 був укладений договір оренди квартири АДРЕСА_1 , намір яку вони з відповідачем мали придбати в рахунок обміну на квартиру в АР Крим.

Аналогічні пояснення надав і допитаний судом свідок ОСОБА_6 , покази якого підтвердив позивач.

Таким чином, сторони підтвердили, що спірна квартира в м.Миколаєві була набута відповідачем шляхом обміну на належну останній на праві власності квартиру в АР Крим, а відтак такі обставини згідно частини першої статті 82 ЦПК України, які не викликають в суду сумніву щодо їх достовірності та добровільності їх визнання сторонами, доказуванню не підлягають.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 14.09.2020 по справі № 712/10355/18.

При цьому суд враховує, що відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до пункту 6 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Як вказано вище, в ході судового розгляду позивач посилався на те, що квартира в АР Крим була в непридатному для проживання стані та за рахунок його особистих грошових коштів був проведений капітальний ремонт квартири як в Криму, так і в м.Миколаєві, оскільки відповідач не працювала та не мала доходів, через що він має право на визнання за ним права власності на половину спірної квартири.

Але такі доводи позивача суд відхиляє, так як позивач не надав жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається, а доказування відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановлених обставин, враховуючи наведені норми матеріального і процесуального права та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для їх відмови в задоволені.

У відзиві на позовну заяву представник позивача просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу вказаних витрат, які відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд не вбачає підстав для їх стягнення з позивача, оскільки відповідач та її представник не надали доказів фактичного несення таких витрат стороною та детального опису наданих адвокатом послуг, що передбачено статтею 137 ЦПК України.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса листування: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено 23.11.2020.

Суддя І.В.Коваленко