Справа № 301/1699/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" листопада 2020 р. Іршавський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Гичка О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Мелай В.Ю.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Іршава Закарпатської області в залі судових засідань Іршавського районного суду Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 . У даному будинку зареєстрований слідуючий склад сімї: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (1975 р.н.), ОСОБА_2 (2000 р.н.), ОСОБА_4 . Так, у вказаному будинку мешкає та проживає ОСОБА_2 , колишній чоловік позивачки ОСОБА_1 , шлюб між ними розірвано рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 06.06.2018 року. Факт реєстрації та проживання відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном.

Посилаючись на те, що з 2018 року між нею та відповідачем фактичні шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, а відповідач не є членом її сім`ї та є для неї чужою людиною, проте продовжує проживати в належному їй домоволодінні, комунальні платежі не сплачує, внаслідок чого він не може користуватися та розпоряджатися належним їй майном, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком з надвірними спорудами розташованим за адресою АДРЕСА_1 та виселити відповідача із займаного ним будинку.

21 вересня 2020 року ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 06 жовтня 2020 року.

09 жовтня 2020 року ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити у повному обсязі, зазначила, що в 1995 році після одруження з відповідачем, вона та її батьки, яким належав даний будинок на праві власності, надали добровільну згоду на те, щоб відповідач зареєструвався в будинку, і з того часу вони проживали в ньому однією сім`єю. В 2018 році шлюб з відповідачем розірвано, але після розірвання шлюбу відповідач в добровільному порядку відмовляється виїхати з даного будинку та знятись з реєстрації.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що наведені позивачкою обставини не відповідають дійсності, він після одруження вселився до домоволодіння як чоловік позивачки, проживає у вказаному приміщенні упродовж тривалого часу з 1995 року та не має будь-якого іншого житла. При цьому відповідач проживає в окремому приміщенні на території домоволодіння, а саме в будинку разом з сином та невісткою, а позивачка разом зі своєю матір`ю в іншому приміщенні даного домоволодіння, хоча комунальні платежі відповідач і не сплачує але за свої кошти придбав дрова для опалення, і не забороняє користуватися ними і позивачці, а також не створює позивачці будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, суд дійшов переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до рішення від 28 березня 2019 року ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом визнано власником спадкового майна, після смерті батька ОСОБА_5 , яке складається з житлового будинку та надвірних споруд, що розташовані в АДРЕСА_2 .

Згідно довідки № 1168, виданої 03.08.2020 року Кам`янської сільської ради, Іршавського району Закарпатської області, про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, позивач та відповідач зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Також за даною адресою проживає мати позивачки ОСОБА_3 та спільні діти позивачки і відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає та зареєстрований у будинку за адресою АДРЕСА_2 з березня 1995 року з дозволу позивачки та дозволу її батьків, які на той час були власниками будинку, що підтверджується копією паспорта відповідача ОСОБА_2 з відміткою про реєстрацію, як член родини позивачки та перебував з нею у шлюбних відносинах до 2018 року, а також продовжує проживати у будинку позивачки, будь-якого іншого житла не має.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивачка звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачці майном, та виселення, на підставі ст. 406 ЦК України.

Разом з тим, на переконання суду, оскільки способом використання майна позивача відповідачем є проживання у ньому, суд дійшов переконання, що до вказаних правовідносин необхідно також застосовувати норми Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс-16.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших мешкання з ними в одній квартирі або в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб здійснюється без надання іншого житлового приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для виселення відповідача з будинку необхідно встановити, що останній руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст.116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, і в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства про достатність та допустимість засобів доказування, позивачем не надано будь-яких доказів в обґрунтування вимоги щодо виселення відповідача та підтвердження існування обставин, які згідно із законом є вичерпними підставами для виселення людини з житлового приміщення, а саме, що відповідач систематично руйнує або псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших мешкання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і суспільного впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

В контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов переконання, що не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення з житла, факт припинення фактичних сімейних відносин з позивачкою, а виселення відповідача є втручанням у його право на житло, у розумінні положень статті 8 Конвенції.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

На переконання суду, права ОСОБА_2 , як колишнього члена сім`ї власника житла - позивача ОСОБА_1 також підлягають захисту, і позбавлення його права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Підстав для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР суд не вбачає, оскільки на вказану норму, як на підставу задоволення позову, позивач не посилався та на підтвердження наявності визначених законом підстав для виселення відповідача з житлового будинку позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів.

Аналогічні правові позиції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298цс19; судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного суду у постановах від 23.09.2019 року у справ №329/398/18, провадження № 61-6362св1; від 27.11.2019 року у справ № 345/4385/17, провадження № 61-48126св18.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та необхідності відмови у задоволенні вимог позивача у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 4, 13, 10, 12, 76-81, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Іршавський районний суд Закарпатської області).

Найменування сторін:

- позивач : ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 );

- відповідач : ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ).

Повне судове рішення складено 20.11.2020 року.

Суддя Іршавського

районного суду : О. Б. Гичка