Справа № 265/3806/20
Провадження № 2/265/1229/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

12 листопада 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Копилової Л. В.,

за участю секретаря - Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 05 січня 1994 року брат її чоловіка ОСОБА_3 отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 009706 від 05 січня 1994 року на себе та трьох членів сім`ї ОСОБА_4 (дружину), ОСОБА_5 (доньку) та ОСОБА_6 (сина дружини від першого шлюбу). В 1997 році ОСОБА_7 помер, а в 2004 році померла його дружина. Після смерті яких в квартирі залишилася проживати їх неповнолітня донька, а ОСОБА_8 в квартирі не проживав. Щоб не залишати племінницю вона, її чоловік і їх неповнолітня донька ОСОБА_9 переїхали проживати до неї в квартиру. 28 квітня 2004 року за заявою ОСОБА_6 було розподілено рахунки по вищевказаній квартирі між ним та ОСОБА_5 , однак про такий розподіл їй стало відомо в 2013 році після приватиції ОСОБА_5 , квартири, також стало відомо про те, що 2/5 частки вказаної квартири вже приватизовані 28 травня 2004 року ОСОБА_6 . Однак розподіл особових рахунків та приватизація частини квартири були проведені без відома самої ОСОБА_5 та їх відома, хоча з 2004 року вони проживали в цій квартирі. 3/5 приватизованої частини квартири у ОСОБА_5 , її чоловік ОСОБА_10 викупив 21 вересня 2015 року та подарував їй. З 2013 року вони почали розшукувати ОСОБА_6 з метою викпуити у нього 2/5 частки цієї квартири, однак до теперішнього часу його місцезнаходження їм невідоме. На даний час їм відомо, що ОСОБА_6 знаходячись в СІЗО 13 травня 2003 року надав довіреність ОСОБА_11 , яка від його імені приватизувала 2/5 частки спірної квартири і продала її відповідачеві ОСОБА_2 . Відповідач жодного разу до квартири не з`являвся, натомість вони з 2004 року по терпішній час проживають у спірній квартирі, і з моменту вселення до неї використовують її повністю відкрито та добросовісно.

Просить суд визнати за нею право власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв.м., жилою площею 42,8 кв.м. за набувальною давністю.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачці строк на усунення недоліків.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2020 року задоволено клопотання позивачки та витребувано з Маріупольського БТІ інвентаризаційну справу на спірну квартиру.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

На розгляд справи до суду позивачка не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідач на розгляд справи не з`явився за невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, тому суд за наявності письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 05 січня 1994 року ОСОБА_7 видано ордер № 009706 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 на себе та трьох членів сім`ї ОСОБА_4 (дружину), ОСОБА_5 (доньку) та ОСОБА_6 (сина) (а.с.8).

08 липня 2013 року на підставі наказу начальника управління міського майна Маріупольської міської ради №» 48814/н, ОСОБА_5 донька ОСОБА_7 приватизувала 3/5 ідеальної частки вищевказаної квартири (а.с.9).

На підставі договору дарування від 21 вересня 2015 року, чоловік позивачки ОСОБА_10 подарував їй 3/5 частки квартири АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору купівлі продажу від 21 вересня 2015 року (а.с.10-12).

Як вбачається з договору купівлі-продажу частки квартири від 22 червня 2004 року, інша 2/5 частки спірної квартири, яка належала ОСОБА_6 від його імені була продана ОСОБА_2 (а.с.15).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 червня 2004 року, власником 2/5 частки квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 .

На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, судом встановлено, що станом на 09 жовтня 2020 року власником 3/5 частки спірної квартири АДРЕСА_2 є позивачка ОСОБА_1 , а власником іншої 2/5 частки цієї ж квартири є відповідач ОСОБА_2 . Окрім цього, 10 квітня 2012 року на частку квартири, належної відповідачу накладено арешт та заборону на її відчуження.

Згідно довідки КСН «СХІДНИЙ» від 09 червня 2020 року, позивачка ОСОБА_1 проживає разом зі своїєю сім`єю в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.17).

З акту про фактичне проживання з КСН «СХІДНИЙ» від 09 червня 2020 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 проживає разом зі своїми чоловіком ОСОБА_10 , сином ОСОБА_12 та донькою ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_2 . Даний акт підписано сусідами (а.с.18).

Позивачка обгрунтовуючи позовні вимоги вважає, що оскільки вона разом зі своєю сім`єю з 2004 року проживає в спірній квартирі і на даний час, є власником її 3/5 частки, добросовісно, вільно і безперервно володіє іншою 2/5 часткою спірної квартири, власник, якої їй невідомий, то у неї виникло право власності на вказану частку квартири за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України.

Проте з такими додовами позивачки суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 обізнана про те, що відповідач ОСОБА_2 є дійсним власником 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 69,3 кв.м., жилою площею 42,8 кв.м.), особисто надала суду відповідні документи, які це підтверджують, була обізнана і про попереднього власника цієї частки ОСОБА_6 , тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на вказану частку квартири за набувальною давністю, так як вона в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем.

Окрім цього, залишаються непідтвердженими належними та допустими доказами доводи позивачки про відкритість, давність та безперервність її володіння часткою відповідача у спірній квартирі з 2004 року по теперішній час.

З урахуванням вищенаведеного, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 81, 259, 265- 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуто Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачем рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 20 листопада 2020 року.

Суддя ____________________ Копилова Л.В.