П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„10 " листопада 2020 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 223/1009/19

Номер провадження 22-ц/804/3050/20

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.

за участю секретаря: Грішко С. В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 23 липня 2020 року головуючого судді Дочинець С.І. зі складанням повного тексту судового рішення 23 липня 2020 року по цивільній справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі-ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні .Позов мотивовано тим, що з 29 квітня 2014 року по 08 квітня 2019 року позивач працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». 09 квітня 2019 року наказом № 66к його було звільнено згідно ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення роботодавцем виплата належних позивачу при звільненні сум у розмірі 1 867,42 грн. здійснена не була. Про те, що відповідач остаточно розрахувався з ним дізнався 03 липня 2019 року. У зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки.Тому, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 673,84 грн.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42 893, 95 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 754, 68 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» просить змінити рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір стягнутої суми до 50 відсотків, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фінансово-господарському стану підприємства, відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати, та введенню простою на підприємстві з грудня 2019 року. Також, судом не прийнято до уваги той факт, що покупці вугільної продукції ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не в повному обсязі розраховуються з підприємством за поставлену вугільну продукцію, у зв`язку з чим, підприємство не мало можливості розрахуватися з позивачем у строки визначені ст.116 КЗпП України. Крім цього, зазначають, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку було порушено принцип співмірності справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, висновок про які наведено у постанові Верховного Суду по справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований тим,що вимоги скаржника щодо зміни рішення та зменшення розміру стягнутої суми до 50 відсотків, безпідставні і необґрунтовані . Рішення суду прийнято на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Скаржник не надав доказів того, що судом при складенні рішення порушено норми матеріального чи процесуального права . ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» є державним підприємством, а отже при укладенні трудового договору виплата винагороди за його працю гарантувалася державою. Посилання на відсутність коштів у підприємства не є підставою для відмови в проведенні розрахунку з ним при звільненні, оскільки це порушує його конституційні права.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та представник ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1 » не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 27 та 28 жовтня 2020 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№ 948,950 та судових повісток, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.135-137,140,141). Від ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача (а.с.138). У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив справу розглянути без його участі (а.с.107).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Так, встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, та визнаються учасникам справи наступні обставини.

ОСОБА_1 з 29 квітня 2014 року по 08 квітня 2019 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений наказом № 66-к від 09 квітня 2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується дублікатом трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18 травня 2009 року (а.с. 5-6).

Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 2375 від 29 серпня 2019 року при звільненні ОСОБА_1 нараховані грошові кошти на момент його звільнення складали 2 453,59 грн, належна сума до сплати становила 1 867,42 грн. В день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум.

Грошові кошти позивачу перераховані 13 червня 2019 року, 27 червня 2019 року, 03 липня 2019 року та 01 липня 2019 року, згідно платіжних доручень № 102 від 12 червня 2019 року, № 990 від 27 червня 2019 року, № 119 від 01 липня 2019 року, № 806 від 01 липня 2019 року (а.с.14-15). Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день його звільнення складала 779,89 грн (а.с. 7-8).

Частково задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції посилаючись на висновки постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Судом встановлено, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за період з 08 квітня 2019 року по 01 липня 2019 року у розмірі 42 893,95 грн. (з розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 779,89 грн х 55 робочих днів ).

Так, у відповідності до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), зазначено, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі№ 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема,визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні не з вини роботодавця,а внаслідок відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати та введення простою на підприємстві з грудня 2019 року , не є підставою для відмови у застосуванні норми ст. 117 КЗпП . Нормами трудового законодавства (ст.ст.116,117 КЗпП України) не встановлено зв*язку між обов*язком роботодавця належним чином розрахуватися з працівниками та наявністю у нього коштів.

Даний обов*язок роботодавця є абсолютним, а кореспондуюче йому право працівника-таким,що підлягає захисту незалежно від фактичної можливості роботодавця виплачувати нараховані працівнику кошти.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так, справа "Stretch v. the United Kingdom", заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003, пункт 32 Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія "Пайн Веллі Девелопментс" та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «"Прессос Компанія Нав`єра" та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).

Отже, звільнення ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1« від обов`язку компенсувати працівнику майнові втрати, які він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, в цьому випадку не буде відповідати принципу «пропорційності» та призведе до порушення необхідного балансу.

Разом з тим, зазначені обставини , апеляційним судом враховуються, як підстави для зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Апеляційним судом враховується,що сума заборгованості із заробітної плати ,яка сплачена підприємством на картковий рахунок позивача платіжними дорученнями , складає 1 867,42 грн.,є більш ніж у 23 рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки (55 робочих днів) її виплати при звільненні ( 42 893,95 грн.).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд , вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 21 446,97 грн.

На підставі зазначеного, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим, згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,необхідно змінити, зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 42 893,95 грн. до 21 446,97 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України. Відповідно до положень частини першої зазначеної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у свої постанові від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 768,40 грн.,пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ,підлягає стягненню з відповідача на його користь судові витрати ,понесені у зв*язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 377,36 грн. Оскільки апеляційна скарга задоволена повністю,за результатами апеляційного розгляду судове рішення змінюється та зменшується сума коштів,що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача,то відповідач має право на компенсацію за рахунок позивача судового збору,сплаченого за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» - задовольнити .

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 23 липня 2020 року в частині розміру стягнення середнього заробітку та судових витрат змінити .

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», , яке знаходиться за адресою : 85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця Магістральна, б.4. на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , який мешкає за адресою : АДРЕСА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 446 (двадцять одна тисяча чотириста сорок шість ) грн 97 коп. , з утриманням з цієї суми при виплаті податків і інших обов`язкових платежів, та судові витрати, понесені у зв*язку з розглядом справи у суді першої інстанції , у розмірі 377 (триста сімдесят сім ) грн 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , який мешкає за адресою : АДРЕСА_1 на користь Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», , яке знаходиться за адресою: 85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця Магістральна, б.4. судові витрати, понесені у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції , у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві ) грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2020 року.

Судді: