ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5751/20 Справа № 202/3587/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (далі - ПН ДМНО Бондар І.М.), про визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, мотивуючи його тим, що на теперішній час перебуває з ОСОБА_3 у зареєстрованому 18 червня 2010 року шлюбі, від якого мають спільну дитину та під час перебування у якому, а саме 10 квітня 2012 року, ними як подружжям було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що в березні 2012 року, тобто перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, з оголошення у мережі "Інтернет" вони дізнались про те, що продається квартира у будинку АДРЕСА_1 та придивившись дві квартири у вказаному будинку вони дали продавцю ОСОБА_4 , яка є дружиною одного із забудовників, завдаток у розмірі 300 доларів США за квартиру АДРЕСА_1 та домовились про її придбання за грошову суму еквівалентну 96 000 доларів США. Частину коштів мали у спільному бюджеті подружжя, а 25 000 доларів США позичили у її батька ОСОБА_6 у присутності матері ОСОБА_7 , а грошову суму у розмірі 40 000 доларів США позичили у знайомого сім`ї ОСОБА_8 .

Вказувала, що придбавши квартиру у спільну власність тривалий час займалися ремонтом та проживати у неї переїхали 25 жовтня 2012 року, та лише 02 лютого 2018 року вона дізналась, що придбана ними квартира перейшла у власність ОСОБА_9 не за договором купівлі-продажу, а на підставі договору дарування.

Посилаючись на те, що фактичний договір купівлі-продажу було оформлено договором дарування, який є удаваним правочином, з метою уникнення сплати податку, та з метою введення в оману щодо природи правочину з метою позбавлення її можливості претендувати на частину спірної квартири, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ДМНО Бондар І.М., реєстраційний номер 1603, удаваним правочином; визнати, що 10 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ; визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 і здійснити її поділ, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно залишив її вимоги без задоволення, зазначала, що договір дарування є удаваним правочином та укладався з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна. Зазначала, що в рамках розгляду даної справи було призначено комплексну судово-почеркознавчу експертизу документів, розписок, втім, не здійснивши оплату за проведення даної експертизи, відповідач ухилився від її проведення, а тому дані розписки є такими, що підтверджують факт отримання грошових коштів саме для купівлі спірної квартири. Наполягала на тому, що вона довела свої позовні вимоги, в той час коли відповідачі їх не спростували. Просила залучити до участь у справі в якості третьої особи ОСОБА_5 , яка наразі є власницею спірної квартири, що було приховано відповідачем ОСОБА_3 від суду.

15 червня 2020 року відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, наполягав на тому, що між ним та ОСОБА_4 та саме позивачем жодного доказу на спростування того, що укладено договір дарування квартири надано не було. Розписки, надані позивачем, доводять лише факт того, що вона, без його відома, як свого чоловіка, брала грошові кошти у борг. Зазначив про те, що фактично ніяких грошей вона не отримувала та звернувся до правоохоронних органів, дізнавшись про наявність підроблених розписок.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року до участі у справі у якості третьої особи залучено ОСОБА_5 , яка наразі є власником спірного нерухомого майна.

16 листопада 2020 року від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Зосименко С.Г. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою, вказана заява до задоволення не підлягає, оскільки не надано доказів неможливості прибути у дане судове засідання.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2010 року.

10 квітня 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (т.1 а.с.31,159).

З матеріалів інвентаризаційної справи КП «ДМБТІ» Дніпропетровської області вбачається, що 10 квітня 2012 року ОСОБА_3 видав на ім`я ОСОБА_2 довіреність, котрою уповноважував останню відкрити замовлення в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської області для отримання витягу про реєстрацію права власності на спірну квартиру; отримати витяг про реєстрацію права власності та технічний паспорт на спірну квартиру тощо.

18 квітня 2012 року ОСОБА_3 зверталась із заявою до КП «ДМБТІ» Дніпропетровської області про проведення державної реєстрації квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування (а.с.154-159).

На підтвердження позовних вимог в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя позивач надала копії розписок про отримання в борг від ОСОБА_8 і ОСОБА_6 грошових коштів для придбання квартири у розмірі 40 000 доларів США і 25 000 доларів США відповідно (а.с.21,22).

Проте суд не прийняв зазначене до уваги, оскільки копії розписок не підтверджують придбання спірної квартири за грошові кошти, нібито отримані позивачем в борг, і не є належними, допустимими, достовірними доказами в розумінні ст.ст.77-79 КПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив саме з того, що позивачем не надано достатніх, достовірних та належних доказів для підтвердження заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1)факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2)спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3)настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 насправді мали на меті укласти договір купівлі-продажу, так як укладенню договору дарування передувало те, що їх родина ОСОБА_10 дізнались про продаж квартири та мала намір її придбати, давши завдаток 300 доларів та позичивши частину грошових коштів на її придбання.

Відповідач ОСОБА_4 проти даного факту заперечила і зазначила, що нею добровільно було укладено договір дарування, умови договору були зрозумілі та роз`яснені нотаріусом.

Відповідач ОСОБА_3 також заперечив факт укладання договору купівлі-продажу, наголошуючи на тому, що було укладено саме договір дарування про що достеменно було відомо позивачу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. При цьому суд бере до уваги, що у договорі зазначено про те, що сторони, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, уклали оспорюваний договір дарування.

Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довела, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування.

Посилання апеляційної скарги на те, що договір дарування є удаваним правочином відхиляються, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 ухилився від проведення експертизи не оплативши рахунок за її проведення, колегією суддів відхиляються, оскільки розписки не доводять факту укладання договору купівлі-продажу, а не договору дарування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.