ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року

м. Харків

Справа № 619/1534/17

Провадження № 22-ц/818/2109/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним позовом: приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Кантемир Ірина Олексіївна,

треті особи за зустрічним позовом: Дергачівська міська рада Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Кантемир Ірина Олексіївна про усунення особи від права на спадкування, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 треті особи: Дергачівська міська рада Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дергачівського районного суд Харківської області від 18 грудня 2019 року у складі судді Калмикової Л.К., -

в с т а н о в и в :

18 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень ( т.1 а.с. 58-60) просила усунути відповідача від права спадкування за заповітом та законом спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 лютого 2018 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви від 17.04.2018 (т. 1 а.с. 205) просила визнати за нею право власності на житловий будинок іт. « А-1» з сіньми літ. «а», сіньми літ. «а1» загальною площею 74,5 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., надвірні будівлі: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», сарай літ. «Ж», огорожа №1-2, що розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за нею право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 8,1023 га ( кадастровий номер :01:000:0366 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП «Дергачівський» Харківської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-XP № 072753 , виданого 10.08.2000 на підставі рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області № 242/4 від 28.12.1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1786 в порядку спадкування за заповітом, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 4,5114 га (кадастровий номер :01:000:033800 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Дергачівської міської ради, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 2007 року, виданого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області, ОСОБА_4 за реєстровим номером № 2-2120, в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дергачівського районного суд Харківської області від 18 грудня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. « А-1» з сіньми літ. «а», сіньми літ. «а1» загальною площею 74,5 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., надвірні будівлі: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», сарай літ. «Ж», огорожа №1-2, що розташовані по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 8,1026 га (кадастровий номер :01:000:0366) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП « Дергачівський» Харківської області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ХР № 072753, виданого 10.08.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області № 242/4 від 28.12.1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1786, в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2частину земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 4,5114 га (кадастровий номер :01:000:0338) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дергачівської міської ради, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19липня 2007року,виданого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області, ОСОБА_4 за реєстровим № 1-2120, в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 2748,67грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом задовольнити в повному обсязі., в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що висновок суду, що для застосування до спірних правовідносин диспозиції ч. 2 статті 1224 ЦК України необхідно довести факт ізоляції, вилучення паспорту, позбавлення можливості користування телефоном, не базується на вимогах закону, оскільки законом не визначено саме, які дії свідчать про те, що відбувалось перешкоджання складання заповіту. На думку апелянта до таких дій може відноситись і психологічний тиск (психологічне насильство) якому піддавалася людина за життя. Факт психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_2 на спадкодавця ОСОБА_3 , направлений за заборону ОСОБА_3 спілкуватися із своєю кровною ріднею, про те, що він не мав права голосу в сім`ї, підтверджено показаннями свідків з боку позивача. Натомість допитані у судовому засідання свідки з боку відповідача, у своїх показаннях протирічили один одному, були непослідовними та нелогічними.

Судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що в квітні 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповідав належний йому будинок в рівних частках своїй онуці ОСОБА_5 та дружині ОСОБА_2 , а також не дав оцінку наявним в матеріалах справи фото, якими підтверджено факт того, що між покійним ОСОБА_3 та його онукою ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_1 були гарні стосунки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дергачівського міського суду Харківської області від 18 грудня 2019 року - без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Щодо неправильного, на думку апелянта, тлумачення судом першої інстанції положень ч. 2 с. 1224 ЦК України, посилається на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 202/6309/16-ц. Зазначає, що позивачем не доведено вимоги первісного позову.

Також зазначає, що судом першої інстанції оцінено усі докази по справі, зокрема і заповіт, який складено ОСОБА_3 у 2014 році, факт існування якого не може свідчити про те, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджала спадкодавцю ОСОБА_3 скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази достатні для висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 має бути усунута від права на спадкування на підставі ч.2 ст. 1224 ЦК України. Зустрічний позов про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом підлягає задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що батьком ОСОБА_6 є ОСОБА_3 ( т. 1 а.с. 12).

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 після одруження з ОСОБА_8 , присвоєно прізвище « ОСОБА_9 » ( т. 1 а.с. 17) .

ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ( свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 ) ( т. 1 а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим повторно 14.03.2017 року ( т. 1 а.с. 7).

З листа приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Власенко І.В. від 22.03.2017, убачається, що ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_5 , повідомлено, що 22 квітня 2014 року був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_3 за реєстровим номером № 571, згідно якого одним із спадкоємців спадкового майна заповідача є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 14).

Зі спадкової справи № 16/2017, яка заведена приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області І.О. Кантемир, убачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулася дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 ( т.1.а.с. 78 97).

Згідно заповіту від 14 січня 2015 року, який зареєстровано за реєстровим № 9 та посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області І.О. Кантемир, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті призначив спадкоємцем належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 , а також всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося дружину, ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 89).

Згідно заповіту від 27 листопада 2014 року, який зареєстровано за реєстровим № 1359 та посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області І.О. Кантемир, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті призначив спадкоємцем належної йому земельної ділянки, площею 8,10 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП « Дергачівський» Харківської області, що належить йому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ХР № 072753, виданого 10.08.2000 року виконавчим комітетом Дергачівської міської ради Харківської області, на підставі рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області № 242/4 від 28.12.1999 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1786 т а Ѕ частки земельної ділянки площею 4,51 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП «Дергачівський» Харківської області, що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 19 липня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстровано в реєстрі за № 1-2120 дружину, ОСОБА_2 (т.1 а.с. 91) .

Згідно довідки виконавчого комітету Дергачівської міської ради Дергачівського району Харківської області Гусєв В.В. на день смерті був зареєстрований разом із ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с.84)

Зі змісту заповіту від 22 квітня 2014 року, який зареєстровано за реєстровим № 571 та посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Власенко І.В., убачається, що ОСОБА_3 на випадок своєї смерті житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках кожній ( т. 1 а.с. 99).

ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_3 до часу його смерті, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 148).

Листом від 07.11.2017 приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області І.О.Кантемир повідомлено ОСОБА_2 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , оскільки в провадженні Дегачівського районного суду Харківської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_3 до вирішення справи по суті ( т.1 а.с. 151).

Постановою приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Кантемир І.О. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 224).

Відповідно до ст. ст.1217,1222 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Частиною другою статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині.

Відповідно до ч.ч.1-3ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 обґрунтувала його тим, що відповідач ОСОБА_2 умисно перешкоджала її батькові ОСОБА_3 скласти заповіт на ім`я його онуки ОСОБА_5 , чим сприяла виникненню у неї права на спадкування на все майно.

З матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках кожній ( т. 1 а.с. 99).

В подальшому, 27 листопада 2014 року, ОСОБА_3 склав заповіт яким призначив спадкоємцем належної йому земельної ділянки, площею 8,10 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП «Дергачівський» Харківської області, що належить йому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ХР № 072753, виданого 10.08.2000 року виконавчим комітетом Дергачівської міської ради Харківської області, на підставі рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області № 242/4 від 28.12.1999 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1786 та Ѕ частки земельної ділянки площею 4,51 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП «Дергачівський» Харківської області, що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 19 липня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстровано в реєстрі за № 1-2120 дружину, ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 91).

14 січня 2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті призначив спадкоємцем належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 , а також всього майна, яке на день його смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося дружину, ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 89).

Заповіти від 27 листопада 2014 року та від 14 січня 2015 року є дійсними та не скасовані.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для усунення відповідача від права на спадкування із застосуванням положень ч.2 ст. 1224 ЦК України, позивачу необхідно було надати суду беззаперечні докази таких обставин (у сукупності), зокрема, докази того, що спадкодавець мав дійсні наміри скасувати заповіт, а відповідачка вчиняла або намагалася вчинити певні реальні дії щодо умисного перешкоджання спадкодавцю в цьому.

Судом апеляційної інстанції враховано, що заповіти ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , складено у листопаді 2014 року та січні 2015 року, і в ОСОБА_3 було достатньо часу їх змінити чи скласти нові, визначивши нового спадкоємцям, в тому числі і онуку ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги про те, що спадкодавець мав намір скасувати заповіт є лише припущеннями, які не можуть бути узяті судом до уваги при ухваленні рішення у цій справі, в силу ч.6статті 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що в квітні 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт та заповідав належний йому будинок в рівних частках своїй онуці ОСОБА_5 та дружині ОСОБА_2 , а також не дав оцінку наявним в матеріалах справи фото, якими підтверджено факт того, що між покійним ОСОБА_3 та його онукою ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_1 були приязні стосунки не спростовують висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши та оцінивши надані суду докази в їх сукупності, проаналізувавши спірні правовідносини, суд першої інстанції правильно встановив, що відсутні підстави усунення відповідача від права на спадкування із застосуванням положень ч. 2ст. 1224 ЦК України відсутні.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Звертаючись з зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтувала позовні вимоги тим, що приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому оформити спадщину іншим шляхом вона не має можливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно з огляду на таке.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 2007 року, виданого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В. за реєстровим № 1-2119, спадкоємцем померлої ОСОБА_10 в цілій частці є її син ОСОБА_3 , спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 1020 кв.м., свідоцтво видане на цілу частку спадкового майна ( т.1.а.с. 138).

Право власності на будинок розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджено Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» від 10.08.2007 року ( номер витягу 15541936, реєстраційний номер 19551929) ( т. 1 а.с. 139).

Згідно довідки № 8794 від 20.07.2017, наданої Комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос», житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований в цілому за ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Дергачівською державною нотаріальною конторою від 19.07.2007 року р№ 1-2118. Рішення про зміну адреси Дергачівської міської ради від 29.04.2016 № 20 ( . 1 а.с. 140) .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 2007 року, виданого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області, ОСОБА_4 за реєстровим № 1-2120, спадкоємцем Ѕ частини спадкового майна ОСОБА_10 , померло ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_3 ,спадкове майно, на яке в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з земельної ділянки розміром 4,51 га в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дергачівської міської ради, Дергачівського району Харківської області, КСП « Дергачівський», належної померлій на підставі Державного акту на право власності на землю серія 1У-ХР № 072669, виданого Дергачівською міською радою Харківської області 10.08.2000 та зареєстрованого в Книгу реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1745.( т.1.а.с. 142)

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ХР № 072753 від 10.08.2000 , виданого на підставі Рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради Харківської області від 28 грудня 1999 року № 242/4, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 8,10 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дергачівської міської ради, КСП « Дергачівський». Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1786. ( т.1 а.с. 144 -145).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановивши, що за життя ОСОБА_3 на праві власності належало майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку , площею 8,10 га , що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП « Дергачівський» Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та Ѕ частки земельної ділянки площею 4,51 га, що розташована на території Дергачівської міської ради, КСП «Дергачівський» Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке відповідно до заповітів від 27.10.2014 та від 14.01.2015 ОСОБА_3 заповів своїй дружині ОСОБА_11 ,яка не має можливості отримати свідоцво на право на спадщину після смерті ОСОБА_3 ,у зв`язку із відмовою нотаріуса, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_11 .

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_11 .

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, апеляційна скарга залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України, між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суд Харківської області від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 19 листопада 2020 року.