КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розглядуцивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та коштів боржника,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та коштів боржника.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2020 року у відкритті провадженні було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Інші учасники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленої ухвали суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України « Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З аналізу зазначених норм вбачається, що, якщо майно, на яке накладено арешт в рамкам виконавчого провадження, належить не боржнику, а іншій особі, то ця особи має право звернутися в суд з позовом про зняття арешту з майна (виключення майна з акту опису) з доведенням факту, що саме вона є власником вказаного майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив, зокрема зняти арешт коштів та майна боржника, шляхом скасування відповідних постанов.

Як видно з позовної заяви та приєднаних до неї доказів, що на виконанні Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження № 58740984, що розпочате на виконання виконавчого листа № 2-7888/10, виданого 22 березня 2016 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсиббанк» коштів в сумі 7 570 128 грн. 46 коп., де позивач ОСОБА_2 є боржником, а АТ «Укрсиббанк» - стягувачем.

Постановою головного державного виконавця відповідача ОСОБА_3 від 19.09.2019 р. було накладеноарешт на кошти боржника, що містяться на всіх відкритих рахунках позивача, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після в/несення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику. Іншою постановою того ж державного виконавця від 19.09.2019 р. було накладено арешт також на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачеві.

Разом з тим, відповідачем накладено арешт на рахунок позивача, на який він отримує заробітну плату, а також на соціальну картку, проте чинним законодавством забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання.

09 квітня 2020 року представником позивача була подана відповідачу заява про зняття арешту, яка не була відповідачем задоволена.

З позовної заяви слідує, що позивач ОСОБА_2 просить суд зняти арешт шляхом скасування двох постанов державного виконавця Тарасенка В.О. про арешт коштів боржника від 19 вересня 2019 року у виконавчому провадженні №58740984.

З огляду на заявлені вимоги ( предмет, підстава) позивача вбачається, що останнім, як стороною виконавчого провадження, оскаржуються рішення, дії державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно з ч.ч.3,4 ст. 59 вище вказаного Закону у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та /або/ звернення стягнення на такі кошти заборонено Законом.

Зміст позовної заяви та доданих до неї документів свідчить про незгоду ОСОБА_2 з діями державного виконавця, а не про оспорення права власності на належне йому майно. Доказів зворотнього позивачем надано не було.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті позовного провадження, так як реалізація права ОСОБА_2 за захист своїх прав та інтересів щодо непогодження з діями (бездіяльністю) державно виконавця має відбуватися шляхом оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно було застосованого ст. 186 ЦПК України, заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

.Суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом. Не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших не передбачених законом підстав.

Так, ст. 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами; у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим; є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Жодної іншої підстави відмови у відкритті провадження цивільним процесуальним законом не передбачено. Разом з тим, дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, проте не в межах позовного провадження, а в порядку розділу VII Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини ухвали посилання суду на ст. 186 ЦПК України.

В решті дана ухвала суду відповідає вимогам норм процесуального закону й не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2020 року змінити, виключити з мотивувальної частини ухвали посилання суду на ст. 186 ЦПК України.

В решті дану ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 23 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: