Справа № 450/2010/20 Провадження № 2/450/1319/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Нестерак Д.В.

з участю представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 68303 грн. грошового зобов`язання, 4951 грн. 97 коп. 3 % річних, 9954 грн. 87 коп. інфляційних втрат, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Мотивував свої вимоги тим, що в період з 2015 року по жовтень 2017 року відповідач шляхом обману та зловживання його довірою протиправно заволоділа належними йому грошовими коштами у розмірі 68303 грн. На підставі цього ОСОБА_3 написала 10 листопада 2017 року розписку, відповідно до якої зобов`язалась повернути згадані грошові кошти у строк до 31 січня 2018 року, однак станом на 30 червня 2020 року свої зобов`язання вона не виконала. Враховуючи наведене, вважає, що крім тіла боргу з відповідача слід також стягнути інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 21 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою від 12 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 17 листопада 2020 року позивачу роз`яснено право на професійну правничу допомогу, від якої він відмовився на користь свого представника за довіреністю ОСОБА_1 .

Позивач та його представник ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представником позивача долучено рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 липня 2020 року у справі № 450/951/20, яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти. Пояснив, що сума недостачі в позові та сума, вказана у рішенні суду є одною і тією ж самою недостачею. Розписка, яка є доказом заборгованості у даній справі, а також розписка, на підставі якої з ОСОБА_4 стягнуто грошові кошти, написані у відділі поліції в присутності слідчого.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення судового розгляду не подала.

Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 10 листопада 2017 року ймовірно ОСОБА_3 складено документ з заголовком «Розписка», відповідно до змісту якого вона згідна з сумою нестачі у розмірі 68303 грн в магазині приватного підприємця ОСОБА_2 і зобов`язалась повернути вищезгадану суму в термін до 31 січня 2018 року.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція з цього приводу викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року справа № 309/3458/14-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, суд приходить до висновку, що вказана вище розписка складена у зв`язку з наявністю між сторонами правовідносин, пов`язаних з трудовими, оскільки заборгованість виникла у зв`язку з недостачею.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Вимогами п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей та коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

При цьому для встановлення істини у такому спорі важливо визначити сам факт існування недостачі, на підставі чого та яким чином вона виникла, чи ОСОБА_3 перебувала у трудових або будь-яких інших соціально-економічних відносинах з ОСОБА_2 , чи була вона відповідальною за виникнення такої недостачі, а також чи несла вона повну матеріальну відповідальність у згаданому випадку.

Однак позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували згадані вище обставини, що схиляє суд до висновку про нікчемність зобов`язання, наявного між сторонами і підтвердженого згаданою розпискою.

За ч. 4 ст. 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту розписки свідчить, що правила, встановленні ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити в повному обсязі зміст правовідносин.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст правочину, що склався між сторонами, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір під переважним впливом однієї зі сторін (under the dominant influence of the party).

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц.

Враховуючи те, що розписка, як документ, що посвідчує наявність зобов`язання, складається боржником на користь кредитора, її зміст повинен тлумачитися проти кредитора, як особи, потенційно зацікавленої в отриманні корисних результатів від правочину.

Так, у вказаній розписці не зазначено, кому саме ОСОБА_3 зобов`язалася повернути грошові кошти у сумі 68303 грн. На погоджено також порядок повернення нею грошових коштів. Більше того, зміст розписки при визначенні розміру зобов`язання відсилає до суми нестачі, дійсний розмір якої, як вбачається з наявних матеріалів, невідомий.

Вказані обставини свідчать про неможливість встановлення дійсних фактів складення розписки та виникнення ситуації, що стала причиною її складення, що, в свою чергу, не дозволяє суду прийти до висновку про можливість задовольнити позовні вимоги.

Щодо покликань позивача на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 липня 2020 року у справі № 450/951/20 суд зазначає наступне.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 липня 2020 року у справі № 450/951/20 з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість у розмірі 81119 грн. 48 коп., що включає в себе 68303 грн. основного зобов`язання, 4098 грн. 18 коп. 3 % річних, 8718 грн. 30 коп. інфляційних втрат.

Зі змісту судового рішення вбачається, що основне зобов`язання у розмірі 68303 грн. є недостачею. Розмір такої та зобов`язання ОСОБА_4 щодо сплати підтверджуються виключно розпискою, написаною ОСОБА_4 .

Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, заборгованість, стягнута у вказаній вище справі, виникла у зв`язку з тою самою недостачею, що і у ОСОБА_3 .

З цього приводу суд зазначає, що вказані обставини свідчать про єдину підставу виникнення зобов`язання у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме недостачу.

При цьому незрозуміло, чому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення такої недостачі з ОСОБА_3 , якщо рішенням суду від 29 липня 2020 року він стягнув її з ОСОБА_4 .

Суд також зазначає, що зі змісту мотивів, викладених у позовній заяві, можна прийти до висновку, що ОСОБА_3 заволоділа грошовими коштами позивача шляхом обману та зловживання довірою, що є кримінальною категорією. Так, об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

За таких обставин, позивач мав звернутися до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, що дозволило би в подальшому в рамках кримінального провадження встановити всі обставини події, що сталася та, відповідно, відшкодувати шкоду, завдану злочином.

Стороною позивача не заявлялося клопотань про проведення експертизи для визначення дійсного змісту правочину, а так само і будь-яких інших клопотань, що стосуються предмету доказування у даній справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 89, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17.11.2020 р.

Суддя Мусієвський В.Є.