Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.08.1998 року по 11.07.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який зареєстрований та мешкав в квартирі по АДРЕСА_1 , яка належить позивачці та третій особі ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.06.1996.

Позивачка у позовній заяві посилається на те, що з січня 2015 року ОСОБА_2 перестав надавати їй будь-які грошові кошти для оплати комунальних послуг з утримання квартири. При цьому, з червня 2016 року позивачка проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , а квартирою користується лише відповідач. В той же час, оплату комунальних послуг здійснює позивачка самостійно, відповідач від оплати самоусунувся та в добровільному порядку не погодився компенсувати позивачці ОСОБА_1 40604,18 грн. витрат на оплату комунальних послуг.

Посилаючись на те, що домовленості про безоплатне користування квартирою АДРЕСА_3 не було, тобто відповідач за користування належною позиваці та третій особі квартирою повинен був здійснювати плату, позивачка ОСОБА_1 за таке користування квартирою просила суд стягнути з відповідача на свою користь 150 000 грн. з розрахунку плати по 10 000 грн. за 15 місяців користування, починаючи з серпня 2016 року.

Також позивачка ОСОБА_1 вказувала на те, що за власні кошти сплатила борг по членським внескам до СТ «Ортопед» в сумі 2641 грн.

Посилаючись на те, що за період з січня 2015 року по жовтень 2017 року відповідач зобов`язаний компенсувати їй 40604,18 грн. витрат на оплату комунальних послуг, 2641 грн. членських внесків та 150 000 грн. плати за користування квартирою, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача 193 245,18 грн. на відшкодування майнової шкоди.

У позовній заяві позивачка також посилалась на те, що відповідач своїми діями спричинив їй моральну шкоду. Зокрема, вивіз спільно набуте майно та будівельні матеріали, за рахунок спільних коштів збудував будинок в с.Селичівка Баришівського району Київської області, в якому наразі проживає з іншою жінкою, та користується належним позивачці майном. Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу злочинних як на її думку дій відповідача. Вказані події спричинили розлад здоров`я позивачки, у зв`язку з чим вона проходила лікування.

Посилаючись на те, що порушення її прав триває, відповідач не йде на контакт з нею та не має наміру у позасудовому порядку компенсувати втрати як майнового, так і морального характеру, позивачка ОСОБА_1 просила також стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової прави від 11.12.2017 справу було розподілено судді Подільського районного суд м. Києва Супрун Г.Б.

29.03.2018 позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатково просила стягнути з відповідача витрати на комунальні послуги, що сплачені нею станом на березень 2018 року, додатково 50 000 грн. плати за користування квартирою за період з листопада 2017 року по березень 2018 року, а також 450 грн. витрат, понесених ОСОБА_1 на її медичне обстеження, а всього просила стягнути 255178,04 грн. на відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, судові витрати та витрати на правову допомогу.

На підставі Розпорядження №694 від 25.09.2018 було здійснено повторний авторозподіл справи №758/16295/17, в результаті якого справу було розподілено в провадження судді Васильченка О.В.

27 травня 2020 року позивачкою було подано заяву про зменшення позовних вимог. Дана заява обґрунтована тим, що рішенням №758/16236/17 Подільського районного суду м.Києва від 23.04.2019 відповідача ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користуватися квартирою АДРЕСА_3 , а тому 08.08.2019 відповідача було знято з реєстраційного обліку у даній квартирі. Зазначеним судом рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає з вересня 2017 року.

З огляду на встановлені обставини, позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 :

- 36486,01 грн. витрат на оплату комунальних послуг за період з січня 2015 року по серпень 2017 року;

- 2699,15 грн. витрат на оплату утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2017 року серпень 2019 року включно з розрахунку витрат на 1 особу за квитанцією-повідомленням ГІОЦ КМДА;

- 130 000 грн. витрат за користування квартирою, яка належить на праві власності позивачці та третій особі, за період з серпня 2016 року по серпень 2017 року включно;

- 2641,00 грн. витрат на сплату членський внесків до СТ «Ортопед» Бобрицької сільської ради Броварського району Київської області;

- 450 грн. витрат позивачки та її медичне обстеження;

- 100 000 грн. моральної шкоди;

- 4237,27 грн. судового збору;

- 6000 грн. витрат на правову допомогу,

а всього стягнути з відповідача 172 276,16 грн. на відшкодування майнової шкоди, 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 10 237,27 грн. судових витрат.

До початку судового засідання позивачка та її представник подали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги позивачка підтримала, просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач свого права на участь у судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача - ОСОБА_4 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог представник заперечувала в повному обсязі.

До суду 19.05.2020 від відповідача ОСОБА_2 було подано письмові пояснення, згідно яких відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема, вказував на те, що не мав з позивачкою ОСОБА_1 ні письмово, ні усного договору оренди квартири та не погоджував з нею питання про оплату комунальних послуг, що надавалися в належну їй та ОСОБА_3 квартиру. Вказував на те, що з початку 2016 року у спірній квартирі не проживав, а тому не повинен оплачувати комунальні послуги. Щодо сплати позивачкою внеску до СТ «Ортопед», зазначив, що матеріали справи доказів такої сплати не мають, а якщо такі внески і були сплачені, то з власної ініціативи ОСОБА_1 , за що відповідач не повинен нести відповідальність. Посилаючись на відсутність доказів про те, що позивачка зазнала моральної шкоди, просив відмовити у задоволенні даної позовної вимоги.

Третя особа по справі ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася. З поданих в її інтересах адвокатом Топчієм П.І. пояснень вбачається, що третя особа проживає в Польщі та не заперечує проти розгляду справи за її відсутності. Зокрема, підтримує позицію своєї матері - позивачки про справі та вважає її позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Вказує на те, що відповідач орієнтовно в 2011-2012 роках фактично відмовився від сім`ї, у 2015 році припинив нести з ОСОБА_1 спільні витрати на утримання квартири, з серпня 2016 року шлюбні стосунки між батьками було припинено, а у липні 2017 року шлюб розірвано у судовому порядку. Після розірвання шлюбу між батьками, відповідач продовжував проживати у квартирі до вересня 2017 року .

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 є співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10.06.1996 року № НОМЕР_1 .

У період з 01 серпня 1998 року по 11 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року.

20 жовтня 1998 року в належній позивачці та третій особі квартирі АДРЕСА_3 було зареєстровано відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією паспорта відповідача та інформацією Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві від 13.02.2018 року, отриманої на запит суду.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.04.2019 у справі №758/16236/17 відповідача ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування квартирою, яка належить на праві власності дружині та дочці.

08 серпня 2019 року на підставі судового рішення у справі №758/16236/17 відповідача ОСОБА_2 було знято з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_3 .

Спір між сторонами у даній справі виник з приводу оплати комунальних послуг за період з січня 2015 року по серпень 2017 року, оплати утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2017 року серпень 2019 року, коли відповідач вже не проживав, але був зареєстрований у квартирі, та стягнення плати за фактичне користування квартирою протягом періоду з серпня 2016 року по серпень 2017 року включно.

Пред`являючи позовні вимоги про стягнення компенсації за оплачені позивачкою комунальні послуги, ОСОБА_1 посилалась на те, що дочка ОСОБА_3 у спірний період не проживала у квартирі, сама позивачка через неприязні стосунки з відповідачем змушена була у червні 2016 року переїхати до іншого помешкання, а спірною квартирою користувався відповідач. Усі рахунки за комунальні послуги оплачувала позивачка ОСОБА_1 , тоді як не користувалася нею, відтак просила понесені нею витрати у повному обсязі стягнути з відповідача.

Небажання відповідача ОСОБА_2 компенсувати ОСОБА_1 усі витрати на оплату комунальних послуг стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Дані правовідносини регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ЦК України.

Так, відповідно до ст. 10 ЖК України, громадяни зобов`язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями.

Згідно п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Додержання вимог вказаних Правил при користуванні квартирами приватного житлового фонду та їх утримання зобов`язує ст. 179 ЖК України.

Згідно ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобов`язує; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири в рівних частках, а тому зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів) відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено та не було спростовано відповідачем, що оплату комунальних послуг у період з січня 2015 року по серпень 2019 року здійснювала позивачка ОСОБА_1 одноособово, що підтверджується наданими позивачкою копіями квитанцій та виписок з рахунку.

В той же час, споживачем відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

З матеріалів справи вбачається, що у квартирі зареєстровані позивака ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 та до 08.08.2019 відповідач по справі ОСОБА_2 . Комунальні послуги до серпня 2019 року нараховувалися на 3 осіб.

Вказані особи повинні нести витрати на сплату отриманих житлово-комунальних послуг.

Згідно зі статтею 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Виходячи із встановленої судом обставини стосовно того, що усі витрати з утримання квартири було здійснено позивачкою та за відсутності таких витрат з боку відповідача та третьої особи, у позивачки виникло право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача у розмірі 1/3 частині від сплаченої суми, тобто у частці, що припадає на нього.

Визначаючи таку частку, суд виходить з того, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивачка ОСОБА_1 припинила користуватися належною їй квартирою у червні 2016 року. На підтвердження зміни адреси проживання на адресу: АДРЕСА_2 позивачка доказів не надала.

Крім того, пунктом 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї, однак реалізація цього права пов`язана з умовою - здійснення відповідного документального оформлення шляхом звернення із належною заявою як до житлово-експлуатаційної контори, так і до інших обслуговуючих організацій, що надають послуги споживачу, відповідно до умов укладених з ними договорів.

В той же час, зазначаючи про те, що з червня 2016 року позивачка не проживає у спірній квартирі, а дочка ОСОБА_3 проживає у Польщі, позивачка доказів на підтвердження даних обставин суду не надала. Матеріали справи також не містять доказів про те, що позивачка та третя особа зверталися до компетентних органів щодо припинення нарахування комунальних послуг та фіксацію тимчасового непроживання.

Крім того, факт проживання чи непроживання власника у належному йому майні не звільняє його від обов?язку утримувати належне йому майно.

Таким чином, у суду відсутні підстави стверджувати про те, що лише відповідач ОСОБА_2 користувався квартирою АДРЕСА_3 та лише він одноособово повинен нести зобов`язання з оплати комунальних послуг.

Аналогічно як і позивачка, посилаючись на те, що припинив проживати у спірній квартирі на початку 2016 року, відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних доказів про це. Також відсутні докази на підтвердження факту звернення до компетентних органів щодо фіксації непроживання та припинення нарахування комунальних послуг у зв`язку з вибуттям.

Визначаючи період, до якого відповідач ОСОБА_2 повинен оплачувати комунальні послуги, суд керується рішенням у справі №758/16236/17, яким встановлено, що з вересня 2017 року відповідач припинив користуватися квартирою.

Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачці витрати на сплату комунальних послуг за період з січня 2015 року по серпень 2017 року, тобто у розмірі 12162,00 грн. (36 486,01 грн. : 3 особи).

За період, коли відповідач вже не проживав, однак продовжував бути зареєстрованим у квартирі, на нього нараховувались плата за утримання будинку та прибудинкової території. За період з вересня 2017 року по серпень 2019 року 1/3 частина від сплаченої суми на утримання будинку та прибудинкової території склала 2699,15 грн.

Наведені позивачкою розрахунки спростовані відповідачем не були. Розрахунки та суми відповідач не спростовував, він не погоджувався з тим, що повинен компенсувати витрати на комунальні послуги взагалі.

Таким чином, суд вважає доведеними вимоги позивачки про стягнення з відповідача 12162,00 грн. на відшкодування оплачених комунальних послуг за період з січня 2015 року по серпень 2017 року та 2699,15 грн. на утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2017 року по серпень 2019 року, а всього 14861,15 грн.

Окрім вимог про відшкодування вартості комунальних послуг, позивачка просила стягнути з відповідача 130 000 грн. як плати за користування її квартирою.

Разом з тим, така вимога позивачки не може бути задоволена судом за відсутності доказів про те, що сума 10 000 грн. за один місяць користування була погоджена сторонами як плата за користування квартирою. Відсутні також докази про те, що між сторонами було погоджене питання про оплатне користування квартирою.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї на безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Доказів про те, що між власниками квартири та відповідачем було досягнуто угоди про те, що ОСОБА_2 буде користуватися квартирою за 10 000 грн. щомісячно суду не надано. Відтак, відсутні підстави стягувати 130 000 грн. плати за користування квартирою як члена сім`ї власника.

За відсутності належних та допустимих доказів (як то чеків, виписок з рахунку тощо) про те, що в касу СТ «Ортопед» було сплачено 2641 грн. внесків, а також за відсутності будь-яких письмових доказів на підтвердження наявності зобов`язання сплачувати такі внески у зазначеній сумі, суд не вбачає підстав для стягнення 2641,00 грн. з відповідача на користь позивача.

Окрім того позивач просила суд стягнути з відповідача 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Частина 1 статті 27 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 2 вказаної норми моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 вказаної норми встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. (ч. 4 ст. 27 ЦК України)

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 5 ст. 27 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не було надано до суду жодного доказу заподіяння їй з боку відповідача моральної шкоди та заподіяння її у розмірі 100 000 грн. 00 коп. Суд не вбачає причинно-наслідкового зв`язку між зверненням позивачки до лікарів та діями відповідача.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у матеріалах справи жодного належного та допустимого доказу, який би слугував підтвердженням обставин, на які посилається позивачка, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відмову у їх задоволенні.

Не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з обставинами справи трати позиваки у розмірі 450,00 грн. на медичне обстеження. Відтак, суд не вбачає підстав для компенсації витрат позивачки на своє медичне обстеження за рахунок відповідача.

Долучені до матеріалів справи письмові пояснення осіб як свідків, суд не вважає належними доказами по справі, оскільки не сприймав показання свідків безпосередньою у судовому засіданні.

Таким чином, вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивачки слід стягнути 14861,15 грн. як компенсацію за понесені нею витрати на сплату комунальних послуг.

Пропорційно задоволеній частині позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір, а також підлягають стягненню витрати на правову допомогу.

Позовна вимога про відшкодування майнової шкоди у розмірі 172276,16 грн. підлягала оплаті судовим збором у розмірі 1722,77 грн. Дана позовна вимога задоволена на 9%. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 155,05 грн.

Витрати на правову допомогу, яка надавалася позивачці адвокатом Топчієм П.І., підлягають відшкодуванню з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України про пропорційність позовним вимогам, у розмірі 3500 грн., оплата яких доводиться копіями квитанцій АТ «Приватбанк».

Керуючись ст.ст. 15, 16, 22, 27, 525, 526 ЦК України, ст.ст. 150,156,162 ЖК України ст.ст. 13, 14, 82, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) 14861,15 грн. на відшкодування понесених витрат на сплату комунальних послуг, 155,05 грн. судового збору та 3500,00 грн. витрат на правову допомогу.

В решті позовних вимог позивачці - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко