Провадження № 2/643/3475/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2020

18 листопада 2020 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу, понесених витрат,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь, в порядку регресу суму сплачених грошових коштів за комунальні послуги, утримання майна, пропорційно його частці у квартирі, станом на травень 2020 року в розмірі 57 691,08 грн; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь, в порядку регресу суму коштів на проведення поточного ремонту квартири, пропорційно його частці у квартирі, станом на травень 2020 року у розмірі 36 333,33 грн; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь, збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 7 870, 00 грн та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 018,95 грн.

Обґрунтовуючи вимоги позову, позивач зазначає, що 16.09.1994 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Спільне життя не склалося, в результаті чого, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Разом з тим, з моменту реєстрації шлюбу і до моменту пред`явлення даного позову до суду, сторони продовжують проживати у одній квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена трикімнатна квартира, загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 44,4 кв.м, була придбана у спільну власність на підставі договору міни від 26.03.1997. Право власності на квартиру зареєстровано було 07.04.1997 Харківським міським бюро технічної інвентаризації за позивачем ОСОБА_1 , її чоловіком ОСОБА_2 та їх донькою ОСОБА_3 , за реєстровим № ІІ-5-11860. Частки у вказаній квартирі не визначені, сторони є співвласниками. Відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати у зазначеній вище квартирі, користуватися нею та споживати комунальні послуги. Однак, витрат щодо утримання квартири, проведення поточних ремонтів та по сплаті комунальних послуг, не ніс та не несе. Усі витрати по утриманню майна, проведення поточних ремонтів та по сплаті комунальних послуг, несе позивач сама. На контракт з приводу надання коштів на зазначені вище витрати відповідач не йде. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з приводу допомоги оплати рахунків за спожиті комунальні послуги, утримання майна, однак останній, як співвласник та співмешканець квартири, допомоги не надає. Станом на травень 2020 року, позивачем були сплачені такі грошові кошти: за 2004 рік 1928,47 грн; за 2005 рік 1795,26; за 2006 рік 3141,64 грн; за 2007 рік 3944,34 грн; за 2008 рік 5518,82 грн; за 2009 рік 6085,16 грн; за 2010 рік 7354,50 грн; за 2011 рік 8035,83 грн; за 2012 рік 8778,58 грн; за 2013 рік 9205,82 грн; за 2014 рік 10542,22 грн; за 2015 рік 12897,47 грн; за 2016 рік 14853,46 грн; за 2017 рік 20434,69 грн; за 2018 рік 19866,26 грн; за 2019 рік 28447,72 грн; за 2020 рік 10243,00 грн, а всього на суму 173 073,24 грн. Окрім того, станом на момент звернення до суду з позовом, у вказаній квартирі було зроблено кілька поточних ремонтів. Так, загалом на ремонт ванної кімнати та туалету, з урахуванням вартості будівельних матеріалів та обладнання витрачено 40 000,00 грн, на ремонт коридору з урахуванням вартості будівельних матеріалів та обладнання витрачено загалом 20 000,00 грн, меблі до коридору, а саме шафа-купе 3000,00 грн, на ремонт кухні загалом витрачено 20 000, 00 грн, меблі до кухні: шафи, мийка, варильна поверхня, витяжка, холодильник, духова шафа, пральна машина, стіл, стільці (4 шт.) 26 000,00 грн. Загалом на ремонт квартири позивачем було витрачено 109 000,00 грн. Відповідач, як співвласник та співмешканець, участі в утриманні квартири, її ремонту не приймає, витрат по сплаті комунальних послуг не несе, на контракт з цього приводу не йде. Тому, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суми понесених нею витрат пропорційно частці відповідача в квартирі (1/3).

Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив, відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено.

Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із такого.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 придбана у спільну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору міни від 26.03.1997 (а.с.14).

Із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.182).

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, зобов`язано наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п.7).

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно статті 358 Цивільного кодексу України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 360 Цивільного кодексу України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 Цивільного кодексу України). Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина четверта статті 544 Цивільного кодексу України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги ( регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Однак, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу не підлягають задоволенню, оскільки, на підтвердження вимог позову, з боку позивача ОСОБА_1 , суду не надано належних доказів права спільної часткової власності між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .

В той же час, матеріали справи не містять відомостей того, з ким саме укладені договори про надання комунальних послуг за вказаною адресою.

Із договорів про виконання певних робіт, виготовлення меблів, тощо, вбачається, що вони укладені саме з позивачем ОСОБА_1 .

З матеріалів цивільної справи не вбачається наявність між сторонами домовленості про порядок користування спільною квартирою та відсутні докази погодження конкретних витрат на утримання спільної квартири АДРЕСА_2 (згідно ч.ч. 1,2 ст. 358 Цивільного кодексу України).

Витрати на проведення поточного ремонту, з боку позивача ОСОБА_1 належними доказами не доведено.

Окрім того, позивачем надано до позову копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, тощо. Однак, значна кількість квитанцій мають взагалі нечитаємий вигляд, а з тексту деяких копій квитанцій не вбачається хто саме є платником.

Частиною 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд приходить до висновку, що всупереч вказаним вимогам закону, з боку позивача не підтверджені належними доказами вимоги позову стягнення з відповідача сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу.

Далі, позивач ОСОБА_1 у прохальній частині позову, просить стягнути з відповідача на свою користь понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 7870,00 грн та 1 018,95 грн судовий збір за подання даної позовної заяви до суду.

До витрат, пов`язаних із розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Суд відмовляє у задоволенні даної вимоги позову, оскільки, всупереч вимог п.п. 1,2 ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем не додано до матеріалів справи акт виконаних робіт та докази сплати позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 7870,00 грн.

Згідно із статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір включено до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

За цих обставин не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума сплаченого судового збору.

Беручи до уваги вищевикладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89,133,137,141,264-265,274,276 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу, понесених витрат - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Сугачова