Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Лупак В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 березня 1996 між позивачем та відповідачем укдадено шлюб та вони почали проживати разом, від даного шлюбу є спільні діти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У позовній заяві вказано, що тридцять першого серпня дві тисячі п`ятого року, ОСОБА_1 , за власні грошові кошти, отримані ним до шлюбу від ведення бізнесу та отриманих від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 за який власноручно сплатив грошові кошти в сумі 32247 (тридцять дві тисячі двісті сорок сім гривень). Разом із тим, позивач зазначає, що договір купівлі - продажу житлового будинку на вимогу його дружини був оформлений на неї, тобто ОСОБА_2 .

За твердженням позивача, він за власні кошти, оскільки його дружина ніде не працювала, а в подальшому разом із синами зробили євроремонт придбаного позивачем будинку АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що він із синами періодично виїздили на заробітки, при цьому залишали відповідачці гроші.

Як вказано у позовній заяві: в червні 2019 року ОСОБА_1 та його сини, дізналися про те, що ОСОБА_6 тривалий час проживає в цивільному шлюбі з громадянином на ім`я ОСОБА_7 , при цьому без їх відому та згоди поселила останнього в будинку та поміняла на всіх дверях замки, чим за твердженням позивача позбавила його та їх синів права користуватися та проживати в належному фактично їм на правах спільної власності будинком,одягом та майном.

При цьому у позовній заяві вказано, що позивачу стало відомо, про те що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за її ініціативою та за його згодою розірвано.

Позивач стверджує, що на його вимоги про не перешкоджання йому та синам проживати в будинку, не надала можливості проживати у спірному будинку.

Позивач вважає дії ОСОБА_2 відносно перешкод в користуванні будинком, майном та земельною ділянкою такими, що порушують конституційні права та охоронювані законом цивільні інтереси.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідачів він позбавлений разом із сім`єю свого конституційного права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю приватною власністю, житловим будинком, майном та земельною ділянкою і прибудинковими спорудами. Вважає що обставини наведені ним щодо вчинення правопорушення, викладені в заяві повинні бути предметом дослідження та розгляду в суді.

Згідно прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просить суд: зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 усунути перешкоди в праві користування та розпорядження своєю приватною власністю йому та сім`ї, та відновити за свій рахунок становище, яке існувало до порушення прав володіння та користування житловим будинком та земельною ділянкою АДРЕСА_1 шляхом відновлення замків на дверях будинку та прибудинкових споруд як це передбачено вимогами чинного законодавства України. Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу згідно квитанцій та акту виконаних робіт.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.01.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - залишено без руху.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

11.09.2020 від відповідача по справі ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. Зокрема відповідач зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (Суддя Лемак О.В.) від 19.06.2019 року по справі № 308/1400/19, суд ухвалив: Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу- задовольнити повністю. Шлюб, зареєстрований 14.03.1996 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (до реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_8 ) у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради , за актовим записом № 104, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.03.1996 розірвати. Разом із тим відповідач зазначає, що згідно мотивувальної частини вказаного рішення: спільне господарство ними разом з відповідачем не ведеться. Спору про поділ спільно нажитого майна у позивача з відповідачем нема. Відповідач зазначає, що спірний будинок було придбано нею за кошти від продажу нерухомості що належала її сім`ї, а не за кошти позивача. Разом із тим зазначає, що жодних прав на будинок у позивача не має, так як саме вона ОСОБА_6 , є одноосібним власником спірного будинку, ОСОБА_1 , ніколи не був прописаний за адресою АДРЕСА_1 , і на даний час не проживає. При цьому відповідач вказала і на те, що їх спільні з позивачем діти проживають разом із нею у вказаному будинку, у них гарні стосунки.

ОСОБА_6 , зазначила, що позивач, в силу вимог ст.71 ЖКУ втратив право на користування житлом (При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців), так як не проживає в ньому більше 6-ти місяців. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю, а також стягнути із позивача на її користь всі понесені нею судові витрати.

Позивачем відповіді на відзив на позовну заяву на адресу суду не подано.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України).

Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно матеріалів справи, а саме виписки із погосподарської книги №1 за 2016-2020 р.р., с. Галоч Галоцької сільської ради, Ужгородського району Закарпатської області, встановлено, що головою господарства за адресою: АДРЕСА_1 є: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , членами господарства є її сини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді на запит суду №109/02-09 від 12.05.2020 сільського голови Галоцької сільської ради, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Окрім того, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.06.2019 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , тоді як позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також, в рішенні зазначено, що згідно нотаріально посвідченої заяви відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, рішення ухвалено в підготовчому судовому засіданні. Вказане спростовує доводи ОСОБА_1 , що йому не було відомо про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_6 . Разом із тим у рішенні зазначено, що майновий спір між сторонами відсутній. При цьому зі змісту рішення вбачається що подружжя разом не проживає та спільного господарства не веде. Разом із тим, у відзиві відповідачем також вказано і на те, що позивач більше 6-ти місяців не проживає у спірному будинку. Слід вказати на те, що відповіді на відзив до суду не надходило.

На день розгляду даної справи в суду відсутні відомості щодо перебування у провадженні суду справи щодо поділу майна подружжя, чи визнання договору купівлі- продажу згідно якого відповідач набув право власності на спірний будинок - недійсним.

Відповідач ОСОБА_6 стверджує, що є одноосібним власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого до відзиву, відповідачем додано договір купівлі - продажу спірного будинку від 23.08.2005 року, та зазначила, що оригінал знаходиться в приватного нотаріуса Єгер Наталії Дмитрівни.

Окрім того ОСОБА_6 , зазначає, що позивач за вказаною адресою ніколи не був зареєстрований та не проживає, а відповідач як власник майна не бажає, щоб ОСОБА_1 проживав у належному їй будинку.

Відомості про реєстрацію ОСОБА_1 за вказаною адресою у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом норм матеріального права, зокрема, ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із тим жодних доказів того, що позивач ОСОБА_1 має право власності на спірний будинок чи його частину суду не надано.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство).

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , зазначає, що має право користуватися спірним об`єктом нерухомості оскільки є його власником, при цьому зазначає, що такий придбаний саме за його кошти. Однак жодних доказів тому не надає, як власне і не надає підтвердження права власності на спірне житло. Вимог про визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_1 частини будинковолодіння ним не заявлено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Разом із тим, при вирішенні справи суд враховує, позицію ЄСПЛ, так відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Визначальним для захисту права, у відповідності до статті 391 ЦК України, є, зокрема, встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, а виселення є крайньою формою втручання у право особи на користування житлом, пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В даному випадку відповідач є власником майна, позивач же просить усунути перешкоди у користуванні будинком, апелюючи тим що такий належить йому на праві приватної власності. Однак на підтвердження того що саме він- позивач, є власником спірного житла - жодних підтверджень суду не надає.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном відсутні, оскільки судом встановлено, що позивач не являється власником будинку, який належить на праві власності відповідачці, також, позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, тому, в задоволенні позову позивача, слід відмовити повністю.

Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Щодо клопотання відповідача заявлене у відзиві про стягнення із позивача понесених нею судових витрат, суд вважає за необхідне вказати, що у прохальній частині не конкретизовано, а також суду не надано у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, належних доказів, а саме: договорів, рахунків, що підтверджують понесені відповідачем витрати, пов`язані з розглядом даної справи у суді. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Керуючись ст.ст. 12, 18, 76, 81, 141, 258, 259, 260, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_2 виданий Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області; РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса проживання АДРЕСА_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 19.11.2020 року

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош