Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2020 Справа №607/1794/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Братівник І.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із вказаним вище позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 жовтня 2019 року між сторонами укладений кредитний договір № 416381216 (далі за текстом - Договір), відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 7000 грн. на строк 30 днів, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі 1,7 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Укладення кредитного договору відбулось шляхом заповнення позивачем відповідної заяви на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі за текстом - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»). Однак представник позивача вважає, що Договір є недійсним, так як відповідач при укладенні Договору не підтвердив свою цивільну дієздатність та не надав позивачу інформацію щодо наявності у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ліцензії для надання фінансових послуг із кредитування. Також представник позивача стверджує, що Договір, який за своєю правовою природою є електронним договором, не є вчиненим у письмовій формі, так як позивач не підписував цей договір та не накладав жодного електронного чи електронного цифрового підпису для його підписання. Також, на думку представника позивача, Договір не містить усіх істотних умов, необхідних для договорів такого виду. Позивач не був інформований відповідачем про ці умови, так як не був ознайомлений із «Правилами надання грошових коштів у позику», які є невід`ємною частиною Договору, та не підписував ці Правила. Крім цього, представник позивача вважає, що умови Договору є несправедливими для позивача, так як встановлюють занадто високу відсоткову ставку за користування кредитом, натомість не визначаючи жодної відповідальності для відповідача за несвоєчасне надання кредитних коштів. За таких підстав, відповідно до ст. 215, ст. 216 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом - Закону № 1023-ХІІ), ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» (далі за текстом - Закон № 1734-VІІІ) представник позивача просить визнати недійсним кредитний договір № 416381216 від 17 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та застосувати наслідки недійсності цього правочину.

Ухвалою судді від 04 липня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

16 березня 2020 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача позов не визнав та просив позовну заяву залишити без руху, а також у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що дія Закону № 1734-VІІІ, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог, не розповсюджується на кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Враховуючи, що строк дії Договору становить 30 днів, представник відповідача вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, не можуть регулюватися Законом № 1734-VІІІ. Також представник відповідача зазначає, що Договір укладений в електронній формі, а тому відповідно до ст. 207 ЦК України він вважається таким, що вчинений у письмовій формі. При цьому умовами Договору передбачено, що позичальник погоджується з тим, що він ознайомлений з «Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», розуміє ці Правила та погоджується неухильно їх дотримуватися. Крім цього, представник відповідача стверджує, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (далі за текстом - Закон № 675-VІІІ) позивач підписав Договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому волевиявлення позивача на укладення Договору підтверджується послідовністю дій, вчинених останнім на сайті ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою отримання кредиту. Також позивачу на електронну адресу, особисто зазначену ним в заявці на отримання кредиту, попередньо надсилався примірник Договору, з яким позивач мав можливість ознайомитись перед остаточним укладенням Договору. Вказане, на думку представника відповідача, спростовує посилання позивача, що він не був ознайомлений з істотними умовами договору, зокрема з розміром процентної ставки за користування кредитом. В подальшому позивач мав можливість відхилити пропозицію відповідача та відмовитись від укладення кредитного договору, однак не зробив цього. При цьому на виконання своїх зобов`язань відповідач переказав на рахунок позивача, який був зазначений останнім при оформленні заявки, кредит у сумі 7000 грн. Про обізнаність позивача із умовами Договору та погодження з такими умовами також свідчить наявність іншого кредитного договору, раніше укладеного між сторонами, зобов`язання за яким позивач вже повністю виконав. Також представник відповідача зазначив, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» має ліцензію на діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, а відтак наділене цивільною дієздатністю для укладення спірного договору. Крім цього, представник відповідача зазначив, що в порушення вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України відповідач не отримав копії усіх документів, доданих позивачем до позовної заяви, зокрема не отримав копії документів, що підтверджують повноваження представника позивача. Відтак представник відповідача вважає, що згідно з ч. 11 ст. 187 ЦПК України позовна заява має бути залишена без руху.

У судове засідання 28 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Братівник І.В., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю.

У судове засідання 28 жовтня 2020 року відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, явку свого уповноваженого представника не забезпечив. До суду надійшла заява, в якій відповідач позов не визнав та просив розгляд справи здійснити за відсутності представника відповідача та відмовити у позові.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд встановив, що спірні правовідносини виникли між сторонами із договірних відносин щодо кредитування та регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про електронну комерцію».

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України).

Частина 1 ст. 633 ЦК України визначає, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначаються Законом № 675-VІІІ. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Суд встановив, що 17 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладений публічний електронний кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит без конкретної споживчої мети на суму 7000 грн., а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Строк дії Договору становить 30 днів.

Разом з тим, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що даний Договір не є таким, що укладений в письмовій формі, так як при його укладенні не був підписаний позивачем.

Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

При цьому ст. 12 Закону № 675-VІІІ визначає, що моментом підписання електронного правочину є використання: 1). електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2). електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3). аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону № 675-VІІІ електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Як вбачається зі змісту Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», які розміщені в загальному доступі на офіційному сайті відповідача https://moneyveo.ua/, для отримання кредиту та підписання електронного договору позичальнику необхідно вчинити визначену послідовність дій. При цьому лише вчинення кожної попередньої дії надає позичальнику можливість перейти до вчинення наступної дії та в кінцевому результаті отримати кредит.

Так, для укладення кредитного договору із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» позичальник має заповнити електронну форму заявки, яка міститься на сайті відповідача, за результатами розгляду якої відповідачем приймається рішення про надання чи ненадання кредиту.

У випадку схвалення Заявки на отримання Кредиту, Інформаційно-телекомунікаційна система Товариства генерує індивідуальну частину Електронного договору, що є офертою та містить усі істотні умови, про що інформує Позичальника в Особистому кабінеті, а також шляхом надсилання відповідного повідомлення на номер телефону Позичальника та/або електронним листом на електронну пошту, вказану в Заявці (п. 3.14 Правил).

Кожен з Позичальників ознайомившись з усіма істотними умовами оферти надає згоду шляхом направлення повідомлення Товариству, яке підписується відповідно до абзацу 2 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме: шляхом введення у спеціальному полі під Акцептом, який містить усі істотні умови Договору, Одноразового ідентифікатору, який відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та натиснення іконки «відправити/підписати». Вказана іконка може стати активною лише після введення Одноразового ідентифікатора. Зазначений ідентифікатор генерується Товариством в Інформаційно-телекомунікаційній системі та надсилається Позичальникам в СМС-повідомленні (п. 3.15 Правил).

Вказані обставини підтверджуються скріншотами з офіційного сайту відповідача, в яких відображений загальний порядок дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства з метою акцепту оферти та укладення електронного договору.

За таких обставин суд доходить висновку, що лише після вчинення ряду дій, зокрема і введення одноразового ідентифікатора, що у розумінні Закону № 675-VІІІ є підписанням позичальником електронного договору, позивач міг отримати від відповідача кредитні кошти.

Той факт, що вказана послідовність дій була вчинена позивачем підтверджується платіжним дорученням від 17 жовтня 2019 року на переказ та зарахування грошових коштів у сумі 7000 грн. на банківську карту позивача. Такі обставини не заперечувались в позовній заяві і самим позивачем, який визнавав, що отримав від відповідача кредит у сумі 7000 грн., заперечуючи лише підписання кредитного договору.

Також позивач, заперечуючи проти дотримання письмової форми укладення Договору, посилався на ст. 13 Закону № 1734-VІІІ, відповідно до якої договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Разом з тим, дія Закону № 1734-VІІІ не поширюється на кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, а тому, враховуючи, що строк дії оспорюваного позивачем Договору становить 30 днів, суд вважає, що дана норма права не може застосовуватись до правовідносин, що виникли між сторонами.

Відтак з урахуванням викладеного суд доходить висновку, що Договір № 416381216 від 17 жовтня 2019 року є таким, що вчинений у письмовій формі, так як його зміст зафіксований у вигляді електронного документу, а сам Договір був підписаний позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Щодо недосягнення згоди з істотних умов договору суд зазначає таке.

Частина 1 ст. 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що обсяг інформації, яка має бути надана споживачу до укладення договору про споживчий кредит, визначений в ст. 9 Закону № 1734-VІІІ. Однак відповідач в порушення даних вимог закону перед укладення Договору від 17 жовтня 2019 року не надав позивачу необхідну інформацію щодо типу кредиту, видів забезпечення за кредитом, порядку та умов від надання та одержання кредиту, порядку дострокового повернення кредиту та інші істотні умови такого договору. Крім цього, позивач вважає, що Правила надання грошових коштів у позику, які розміщені на офіційному сайті відповідача, не можуть вважатися невід`ємною частиною кредитного договору, так як не були підписані позивачем та останній з ними не ознайомлювався та не погоджувався.

Суд відхиляє посилання позивача на ст. 9 Закону № 1734-VІІІ, оскільки дана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з підстав, викладених вище. Разом з тим, суд погоджується з тим, що докази того, що позивач був ознайомлений з Правилами, доданими відповідачем до спірного Договору, розумів такі правила та підписав їх саме у тій редакції, яку надав суду відповідач, відсутні. Відтак дані Правила та зазначені в них умови не можуть вважатися невід`ємною частинного Договору та у позивача відсутній обов`язок щодо виконання цих умов.

Також, спростовуються і доводи відповідача, що позивач був обізнаний з усіма умовами Договору, так як сторони вже раніше, а саме 16 жовтня 2019 року, укладали кредитний договір з аналогічними умовами. Як вбачається зі змісту даного договору, останній не є ідентичним оспорюваному Договору, процентна ставка за даними договорами відрізняється, а відтак суд не приймає такий доказ з підстав його неналежності.

Проте, дослідивши умови спірного Договору, суд доходить висновку, що сам договір містить усі істотні умови, визначені законом для кредитних договорів, зокрема умови щодо предмету та строку дії договору, розмір наданого позивачу кредиту, процентна ставка за користування кредитом, права, обов`язки та відповідальність сторін. При цьому, як встановив суд вище, перед підписанням Договору його електронний примірник був надісланий на адресу електронної пошти, особисто зазначену позивачем під час заповнення заявки на отримання кредиту, так як саме такий порядок дій визначений відповідачем для укладення кредитних договорів з позичальниками.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак такі дії до отримання кредитних коштів позивачем вчинені не були, що свідчить про його згоду з умовами Договору та наявність волевиявлення на реальне настання наслідків, що обумовлені цим Договором.

Щодо посилання про несправедливість умов договору суд зазначає таке.

Частина 1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) такої вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Позивач вважає, що умови Договору, якими позичальника зобов`язано вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом (п. 2.2.2.2 Договору), та відсутність обов`язку у відповідача перерахувати позивачу кредитні кошти (п. 2.1, 2.2 Договору) і непокладення на нього відповідальності за несвоєчасне надання цих коштів є несправедливими та дискримінаційними по відношенню до позичальника. Так само позивач вважає, що відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 620,50 % річних (п. 1.4, 1.5 Договору) суперечить принципу добросовісності, справедливості та розумності та направлена на погіршення становища споживача.

Стаття 19 Закону № 1023-ХІІ встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Однак, переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивач не навів.

При цьому, посилання позивача на те, що умови Договору, якими не встановлений строк відповідачу для надання позичальнику кредитних коштів, є несправедливими, спростовуються тим, що як вбачається з наданих відповідачем доказів, заявка про надання кредиту була оформлена позивачем 17 жовтня 2019 року і цього ж дня між сторонами укладений кредитний договір та відповідач видав платіжне доручення на переказ та зарахування коштів у сумі 7000 грн. на рахунок позивача. Тобто обов`язок щодо надання кредитних коштів виконаний відповідачем одразу ж у день укладення Договору, що свідчить про його дотримання принципу добросовісності.

Також, позивач не довів, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов з огляду на встановлення сторонами самого строку користування кредитними коштами (30 днів).

Таким чином, під час розгляду справи суд не встановив обставин, які б свідчили про невідповідність умов Договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача в цій частині ґрунтуються виключно на його припущеннях і спростовуються самим змістом договору.

Відтак, суд не вбачає підстав для визнання Договору № 416381216 від 17 жовтня 2019 року недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, ст. 18 Закону № 1023-ХІІ.

Так само, суд відхиляє посилання позивача щодо відсутності у відповідача цивільної дієздатності на укладення спірного Договору. Як вбачається з наданих відповідачем доказів, зокрема з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 15 грудня 2016 року, ліцензії серії АЕ № 199983 та розпоряджень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 2091 від 01 вересня 2015 року і № 163 від 26 січня 2017 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є юридичною особою, якій надана ліцензія для здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, а відтак може бути суб`єктом укладення кредитних договорів.

Поряд з тим, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про залишення позовної заяви у цій справі без руху з огляду на те, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача, та які подаються лише суду з метою підтвердження таких повноважень та права особи підписувати позовну заяву і подавати її до суду.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору № 416381216 від 17 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та застосування наслідків такої недійсності не є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому у позові слід відмовити.

Керуючись ст. 203, ч. 1, 4, ст. 207 ч. 1-3, ст. 215 ч. 1, ст. 626 ч. 1, ст. 629, ст. 633 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1054 ч. 1, ст. 1055, ст. 1056 ч. 2 ЦК України, ст. 18 ч. 1, 2, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3 ч. 1 п. 5, 6, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» ст. 4, ст. 12, ст. 13 ч. 1, ст. 76-81, ст. 259, ст. 263-265, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду безпосередньо або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», місцезнаходження: вул. Лейпцизька, буд. 15Б, поверх 1, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38569246.

Повне рішення суду складене 28 жовтня 2020 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай