Ухвала

17 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 759/1686/20

провадження № 61-16478ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільнені та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільнені та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він із 10 травня по 31 грудня 2019 року працював на посаді начальника відділу у порядку заміщення посади військовослужбовця начальника 3 відділу у 6 центрі планування та організації матеріально-технічного забезпечення Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації. У порушення частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) йому при звільненні не виплачено всіх сум, що підлягали виплаті, зокрема, відпускних як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 10 121,11 грн. Вказана сума йому виплачена під час розгляду справи судом 31 березня 2020 року, тобто із затримкою на 62 робочих дні, а тому за цей період з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за затримку виплати розрахунку у розмірі 58 931,62 грн.

Із урахуванням наведених обставин, просив стягнути з відповідача невиплачену при звільненні суму грошових коштів в розмірі 10 121,11 грн, середній заробіток за весь час затримки невиплачених при звільненні сум за період з 31 грудня 2019 року до 31 березня 2020 року, який становить 58 931,62 грн, а також судові витрати у справі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації задоволено частково. Стягнуто із Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58 931,62 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив строки здійснення розрахунку з позивачем, доказів поважності причин пропуску розрахунку при звільненні не надав, а тому наявні правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а тому відмовив у задоволенні вказаної вимоги.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС є соціальної пільгою та не є оплатою праці, тому дія статей 116, 117 КЗпП України на спірні відносини не розповсюджується. Таким чином відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві коштів на оплату невикористаної відпустки, наданої на виконання вимог Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

04 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 28 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу та постанову суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 69 052,73 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки практика розгляду судами аналогічних категорій спорів щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України є усталеною.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного інституту технологій кібербезпеки та захисту інформації про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільнені та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик