Номер провадження: 22-ц/813/3441/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представників апелянта - ДП «ОМТП» - адвоката Сидорова О.В., Кульшик К.В.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гусарова О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», апеляційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання свідоцтва про право власності недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 ,

встановив:

ОСОБА_1 як співпозивач у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Держави України в особі Міністерства інфраструктури України, ДП «ОМТП» про визнання свідоцтва про право власності недійсним, 27.02.2017 року подав позов до Держави в особі Міністерства інфраструктури України, ДП «ОМТП» про визнання недійсним свідоцтва про право власності, згідно якого просив: визнати недійсним свідоцтво від 24.12.2015 року про право власності на будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17.12.2015 року за договором дарування ОСОБА_1 було передано у власність 1/2 частину нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Після набуття права власності ОСОБА_1 не здійснював будь-яких дій, спрямованих на відчуження вищевказаного майна. Втім, до складу майна відповідачів, а саме пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ввійшла частина майна позивача.

Позов ОСОБА_1 було прийнято до провадження разом з первісним позовом ОСОБА_4

11.0.2017 року первісний позивач у справі ОСОБА_4 замінила своє прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується ОСОБА_6 про заміну імені (т.2, а.с.205).

В результаті розгляду цивільної справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено, а позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24.12.2015 року на будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ДП «ОМТП» подало апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.06.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року було залишено без змін.

ДП «ОМТП» подало касаційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , було скасовано, справу в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.108-113).

Оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 рокупозов ОСОБА_1 було задоволено (т.3, а.с.160-164).

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2015 року, індексний номер: 50768685, видане державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Шушулковим М.Д., державі Україні в особі Міністерства інфраструктури України, на об`єкт нерухомого майна будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ДП «ОМТП» ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року, та постановлення нового, провідмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання суду апеляційної інстанції було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», за заявою в.о. директора ДП «ОМТП» Мясковського О.М. від 05.11.2020 року (т.5, а.с.70-73, 94-96), про що Одеським апеляційним судом від 06.11.2020 року було винесено відповідну ухвалу (т.5, а.с.126-128).

При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що всі учасники справи та їх представники були належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, призначеного на 11.11.2020 року, на 14.00 год. (т.5, а.с.1-5, 60-64), у тому числі шляхом повідомлення залученої до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що передбачено ч.11 ст. 128 ЦПК України (т.5, а.с. 65-69).

Крім того, колегією суддів враховано, що всі особи отримали від ДП «ОМТП» копії заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, як то передбачено ч.2 ст. 212 ЦПК України (т.5, а.с.74-78, 101-107).

Також судом апеляційної інстанції враховано, що представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Тимошенко Т.Ф. надала суду заяву про розгляд справи у відсутність третьої особи ОСОБА_2 та її представника адвоката Тимошенко Т.Ф. (т.5, а.с.110-114, 130-131).

Таким чином, враховуючи що всі учасники справи та їх представники повідомлені про час і місце судового засідання в режимі відеоконференціїпоза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», колегія суддів вирішила слухати справу саме в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «ЕаsуСоn», в якому прийняли участь представники апелянта - ДП «ОМТП» - адвокат Сидоров О.В. і Кульшик К.В., а також представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гусаров О.Л.

При цьому повноваження всіх вказаних представників належним чином підтверджені матеріалами справи (т.2, а.с.131, 132, т.5, а.с.117-118, 136-142, 143-146).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив (т.3, а.с.219) та усні заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, державі Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, у власність була передана будівля пасажирського павільйону загальною площею 1215 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується оскаржуваним свідоцтвом про право власності від 24.12.2015 року, індексний номер: 59768685 (т.1, а.с.57).

До складу вказаного об`єкту входять будівля пасажирського павільйону літ. А загальною площею 145 кв.м та майданчик-І загальною площею 1070 кв.м, що підтверджується технічним паспортом від 25.06.2014р. (т.1, а.с.10-14).

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2017р. за параметрами пошуку «Права власності, адреса: АДРЕСА_1 » право державної власності виникло 12.11.2014р. на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міськогоправління юстиції Тартачної К.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 17787178 від 08.12.2014р (т.1, а.с.58).

На підставі вказаного рішення державним реєстратором державі Україна (далі Держава), в особі Міністерства інфраструктури України, видано свідоцтво про право власності від 24.12.2015р. Тобто, вказане майно є державною власністю та знаходиться у господарському віданні і обліковується на балансі ДП «ОМТП» (т.1, а.с.57).

В свою чергу, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2017р. за параметрами пошуку «Права власності, адреса: АДРЕСА_2 » право приватної власності позивача ОСОБА_1 на 1/2 частину невиділених в натурі нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , виникло 17.12.2015р. (т.1, а.с.49-50).

Так, із матеріалів справи вбачається що на підставі рішення спеціального суб`єкта, на якого були покладені функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Криворотенко Л.І., було здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27188378 від 17.12.2015р. у зв`язку із посвідченням договору дарування нерухомого майна від 17.12.2015р. № 2196, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (т.1, а.с.89).

В свою чергу, ОСОБА_3 володіла 1/2 частиною невиділених в натурі нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 жовтня 2013 року (т.1, а.с.18). Право власності припинено у зв`язку із посвідченням договору дарування від 17.12.2015р. на ім`я ОСОБА_1 .

Співвласником іншої 1/2 частини, що є невиділеною в натурі, нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , є фізична особа, яка не була залучена судом першої інстанції до участі у справі - ОСОБА_2 , та яка залучена до участі у справі судом апеляційної інстанції ухвалою суду від 19.03.2020 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог (т.4, а.с.2-5).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що до складу нерухомого майна Держави включено частину нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, що вбачається з акту перевірки стану об`єктів від 04.06.2014р., який складений представниками ДП «ОМТП» (т.1, а.с.15).

Заперечуючи проти позовних вимог, представники відповідачів вказали, що у позивача відсутні майнові права порушені відповідачами, зокрема, позивачу належить приміщення № НОМЕР_2 , а ДП «ОМТП» є власником павільйону № НОМЕР_3 . За результатами перевірки від 02.08.2013 року встановлено самовільне розташування на майданчику порту-пункту «Аркадія» об`єктів сторонніх осіб без відповідного погодження з Міністерством інфраструктури України, ДП «ОМТП» та Фондом державного майна України.

Представники відповідачів вказали, що вони є законними власниками павільйону та реєстрація права власності відбулася з дотриманням норм чинного законодавства. Майданчик І будівлі пасажирського павільйону прийнято на баланс ДП «Одеський порт» ще в 1959 році, проте, у зв`язку з бюрократичними перепонами права власності на об`єкти нерухомості зареєстровано 08.12.2014 року, проте з помилкою в зазначенні площі нерухомого майна.

Лише 14.12.2015 року було видано свідоцтво про право власності держави України, в якому вірно зазначено загальну площу об`єкту нерухомого майна як 1215,00 кв.м.

В свою чергу представники вказали, що позивач ОСОБА_1 незаконно розмістив на об`єкті права державної власності будівлю.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача ОСОБА_7 вказав, що наявність у позивача майнових прав на нежитлове приміщення загальною площею 457,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що були збудовані та введені в експлуатацію в 2010 році, підтверджується матеріалами справи.

Також він зазначив, що твердження відповідачів про те, що майданчик порто-пункту «Аркадія» є частиною належного позивачеві нерухомого майна, а також дії направлені на оформлення в 2015 році права власності на вказаний майданчик, об`єктивно вказують на порушення майнових прав позивача та незаконність таких дій.

При цьому, представник позивача вказав на те, що у витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності та в інвентарній картці пасажирський павільйон, загальною площею 145 кв.м., має розмір забудови (земельної ділянки) 172,2 кв.м. На думку представника позивача, зазначений розмір забудови виключає можливість включення до складу цього об`єкту нерухомості додаткових елементів розміром, що перевищує зафіксовані величини. Тому, технічний паспорт, виданий у 2014 році, містить не правдиві відомості, що є підставою для визнання недійсним свідоцтва від 24.12.2015 року про право власності на будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ., виданого на ім`я Держави, в особі Міністерства інфраструктури України.

Погоджуючись з доводами представника позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення прав позивача ОСОБА_1 і необхідності задоволення його позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступних обставин.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 24.12.2015р., індексний номер: 50768685, видане державним реєстратором Шушулковим М.Д. державі Україна в особі Міністерства інфраструктури України на об`єкт нерухомого майна будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215,00 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , порушує права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки територія, на якій знаходиться його нежитлове приміщення, незаконно включена до права власності Держави.

Однак, судом не було враховано, що свідоцтво про право власності на будівлю пасажирського павільйону площею 1215 кв.м було видане державним реєстратором з дотриманням пункту 51 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, який був чинним на час видачі вищевказаного свідоцтва.

Згідно до вказаного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на об`єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013р., за відсутності документа, що підтверджує виникнення права державної або комунальної власності на такий об`єкт, заявник подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. У разі проведення державної реєстрації права державної власності на об`єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо такого об`єкта.

Таким чином, підставами для державної реєстрації права державної власності є витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо об`єкта та технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Вказані документи містяться в матеріалах реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна, про що вказано вище.

У відповідності до рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Тартачної К.М. від 08.12.2014р. № 17787178 (т.1, а.с.58), вирішено провести державну реєстрацію права державної власності на будівлю пасажирського павільйону за адресою: АДРЕСА_1 .

До теперішнього часу вказане рішення державного реєстратора є чинним та у встановленому законом порядку не спростовано і не скасовано.

Так, у відповідності до п.15 вищевказаного Порядку про державну реєстрацію в ході розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

За змістом п. 20 Порядку про державну реєстрацію за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що державний реєстратор 08.12.2014р. під час прийняття рішення про реєстрацію права власності Держави із відкриттям розділу та видачею свідоцтва про право власності на спірний об`єкт перевірив відсутність суперечностей між заявленими Державою та зареєстрованими іншими особами правами та не знайшов підстав для відмови у державній реєстрації права.

В іншому випадку, юридичний департамент ОМР, як правонаступник реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції мав бути залучений до участі у справі в якості відповідача, однак такого клопотання до суду позивачем не заявлялось.

Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних, ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 19.03.2020 року, рівно як і другий співвласник нежитлового приміщення загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 (т.4, а.с.3-5).

Також судом першої інстанції не було враховано, що право власності Держави виникло ще у 1967 році, а зареєстровано згідно до вимог законодавства України 12.11.2014 року, тобто все-рівно раніше, ніж у ОСОБА_1 виникло право власності на нерухомий об`єкт - 17.12.2015р.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що видача свідоцтва про право власності від 24.12.2015р. на ім`я Держави, в собі Міністерства інфраструктури України, жодним чином не порушує прав ОСОБА_1 , оскільки вказане свідоцтво видане на підставі рішення державного реєстратора від 08.12.2014року.

Тобто, проведення у 2015 році державної реєстрації за державою Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, права власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , неє моментом виникнення у Держави права власності, яке виникло ще в 1959 році, а має на меті отримання Державою як власником правовстановлюючого документа нового зразка.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що спірне нерухоме майно належало державі Україна ще до моменту здійснення наведеної ОСОБА_1 реєстрації державної власності, а тому доводи заявника апеляційної скарги про те, що Міністерство вважає спірні правовідносини такими, що не залежать від факту прийняття державним реєстратором вищенаведеного рішення про видачу Міністерству інфраструктури України свідоцтва про право власності на вищевказані об`єкти, є обґрунтованими і матеріалами справи не спростовані.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку про те, що державна реєстрація права державної власності, в особі Міністерства інфраструктури України, відбулася саме 12.11.2014 р., що підтверджується змістом долученої до справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2017р. та пунктом 23 Порядку про державну реєстрацію, відповідно до якого датою і часом державної реєстрації речових прав вважаються дата і час реєстрації заяви в базі даних про реєстрацію заяв і запитів, а не час видачі свідоцтва про право власності.

Такого висновку дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, однак в подальшому суд дійшов помилкового висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і необхідності їх задоволення.

Так, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на кожний об`єкт нерухомого майна відкрито окремий розділ, який містить опис нерухомого майна та його складових, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що до складу одного об`єкту нерухомого майна входить інший.

Тобто, оскільки описи даних об`єктів, який міститься в інформаційних довідках з ДРРП та технічних паспортах, є різними, а права сторін у даній справі оформлені на різні об`єкти нерухомості з різними адресами, то слід дійти висновку про те, що права ОСОБА_1 жодним чином не порушені видачею на ім`я державі Україні, в особі Міністерства інфраструктури України, свідоцтва про право власності на будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Більше того, на думку колегії суддів, визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке було оформлено на майно державної форми власності за Державою Україна, в особі Міністерства інфраструктури України, про що ставить питання позивач ОСОБА_1 , може призвести лише до внесення змін до записів розділу, який відкритий на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , та жодним чином не вплине на обсяг прав власності ОСОБА_1 на інші об`єкти, зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи не вбачається і позивачем ОСОБА_1 належним чином не доведено, яка саме частина належного йому майна увійшла до майна Держави, враховуючи відсутність поділу з виділенням в натурі нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , між їх співвласниками: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен із яких має право на 1/2 ідеальної частки у праві спільної часткової власності на вказані нежитлові приміщення.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Співвласник нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 до участі у справі в суді першої інстанції не була залучена, не дивлячись на те, що її залучення до участі у справі є необхідним, про що вказав Верховний Суд у вищевказаній Постанові від 10 травня 2018 року (т.2, а.с. 108-113)).

Як було вказано вище, співвласник нежитлових приміщень загальною площею 457,1 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 була залучена до участі у справі в якості третьої особи лише в суді апеляційної інстанції, про що була постановлена відповідна ухвала суду від 19.03.2020 року (т.4, а.с.3-5).

Приймаючи як доказ включення нерухомого майна позивача ОСОБА_1 до складу будівлі пасажирського павільйону загальною площею 1215 кв.м., про що був складений відповідний Акт перевірки стану об`єктів від 04.06.2014 року, суд залишив поза увагою той суттєвий факт, що даний Акт не був підставою для винесення рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Тартачної К.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 17787178 від 08.12.2014р. та, зокрема, оскаржуваного свідоцтва про право власності.

Крім викладеного, слід зазначити, що під час розгляду справи, суд першої інстанції не перевірив та не врахував, що матеріали справи взагалі не містять будь-якого визначення права позивача на земельну ділянку, розташовану під житловими приміщеннями ОСОБА_1 загальною площею 457,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та незаконно вважав обґрунтованими безпідставні претензії позивача ОСОБА_1 на територію під нежитловими приміщеннями, які належать йому на праві власності.

Так, у відповідності до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Однак, судом не було встановлено обсяг прав ОСОБА_3 на земельну ділянку під нежитловими будівлями, які вона подарувала ОСОБА_1 .

Тобто, оскільки суд першої інстанції не встановив правовий режим земельної ділянки, на якій розташовані нежитлові приміщення, площею 457,1 кв.м., та які ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 , то в останнього не виникло ні право користування, ні право власності на цю земельну ділянку, оскільки такого права не мала і попередній власник - ОСОБА_3 (т.1, а.с.18).

Всупереч ст. 266 ЦПК України у оскаржуваному рішенні взагалі не зазначено, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів у справі, а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що оскаржуваним свідоцтвом про право власності, виданого на ім`я Держави в особі Міністерства інфраструктури України, виданого 24.12.2015 року, порушуються права саме ОСОБА_1 .

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 447 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, в ході нового розгляду даної цивільної справи судом першої інстанції всупереч вимогам Верховного Суду про необхідність з`ясування належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, дослідження наданих у справі доказів та надання їм оцінки, викладеним в його Постанові від 10 травня 2018 року у даній цивільній справі (т.2, а.с.108-113). Так, судом не був залучений до участі у справі юридичний департамент ОМР, як правонаступник реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, якою Державі було видано спірне свідоцтво про право власності.

Також судом не було досліджено реєстраційної справи на будівлю пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., яка складається з будівлі пасажирського павільйону літ. А, площею 145 кв.м. та майданчику-І площею 1070 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер об`єкту нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 7974508.

Також судом не було вирішено питання про залучення до участі у справі іншого співвласника нежитлового приміщення ОСОБА_2 та про зупинення провадження по даній справі.

При цьому слід зазначити, що відповідне клопотання про зупинення провадження у справі подавалось до суду першої інстанції (т.2, а.с.185-189), однак воно так і не було вирішено судом, який в судовому засіданні 14.03.2019 року вказав, що вказане клопотання заявлено передчасно (т.2, а.с.198).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про ігнорування судом першої інстанції вказівок Верховного Суду, які наведені у постанові касаційного цивільного суду від 10.05.2018р., що свідчить по незаконність ухваленого судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення, не з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та безпідставного висновку про те, що свідоцтвом про право власності держави України, в особі Міністерства інфраструктури України, на нежитлові приміщення пасажирського павільйону, загальною площею 1215 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , порушуються права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, загальною площею 457,1 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, для з`ясування спірних питань та обставин справи, на думку колегії суддів, в даному випадку необхідні спеціальні знання в сфері будівництва, а тому залучення до участі у справі фахівця в галузі судової будівельно-технічної експертизи було б необхідним, однак такого клопотання ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції сторони не заявляли.

У той же час, на виконання ухвали суду від 14.03.2019р. у даній справі до матеріалів справи долучено «Висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи, призначеної за матеріалами кримінального провадження № 0004 від 07.06.2016р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України» від 10.04.2018р. № 17-5623, виготовленого судовим експертом 2 класу Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Степанкевичем С.С. (далі - «Висновок експерта») (т.2, а.с.2130219).

Однак, судом не досліджувалось дане кримінальне провадження і його результати.

Разом з тим, суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного судового рішення саме даний Висновок експерта, як доказ у справі, не враховуючи, що по даній цивільній справі суд не призначав судової будівельно-технічної експертизи та не доручав її проведення фахівцям в галузі будівництва.

Крім того, судом не було враховано, що у відповідності до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Зокрема, матеріали справи мають докази, які додатково свідчать про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , та які до суду надали представники відповідачів (т.3, а.с.14-104), а саме:

-службову записку № 08-17/1724 від 13.06.2019р. Інженерної служби ДП «Одеський порт»;

-Викопіювання зі Справи № 08-6 по п/п «Аркадія» Одеського морського торговельного порту відстійна база п/флоту Гідротехнічні споруди Пояснювальні записки, креслення та СФР 1959 року, у тому числі: проектне завдання, пояснювальні записки, кошторисно-пояснювальні розрахунки, пояснювальні записи, креслення, об`єми робіт стосовно набережних, берегових укріплень, утворення території, термін зберігання - постійно;

-Рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 913 від 15.10.1958 р. «Про відведення земельної ділянки під розширення портопункту Аркадія та для стоянки портового флоту» з архітектурно - планувальним завданням та генеральним планом ділянки.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «ОМТП», третя особа ОСОБА_2 , про визнання свідоцтва про право власності недійсним, відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «ОМТП» сплачений судовий збір за подання апеляційних скарг у сумі 704 та 2881,50 грн. (т.1, а.с. 238, т.5, а.с.197),, а також за подання касаційної скарги у сумі 768 грн. (т.2, а.с.73), а всього у загальній сумі 4353,50 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», третя особа ОСОБА_2 , про визнання свідоцтва про право власності недійсним, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» судовий збір у сумі 4353,50 грн. (чотири тисячі триста п`ятдесят три гривні 50 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.11.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева