Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 756/9611/16-ц

провадження № 61-14807св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року у складі судді Тітова М. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Сержанюка А. С., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 06 червня 2012 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року.

У сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2012 року народження.

До лютого 2016 року вона разом з дітьми та її матір`ю проживали в належній останній на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , в якій були створені усі необхідні умови для проживання та розвитку дітей.

У травні 2016 року відповідач примусово та неправомірно вивіз дітей до Російської Федерації, де проживають його батьки, чим позбавив її можливості бачитися, спілкуватися з дітьми, а також брати участь у їх вихованні.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею за її місцем проживання: АДРЕСА_2 , та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей уже вирішений в судовому порядку рішенням Залізничного міського суду Московської області (РФ) від 26 вересня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Московського обласного суду від 05 липня 2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог, не врахували, що вона не надавала згоди на вивіз дітей на постійне проживання до Російської Федерації, помилково визнали рішення Залізничного міського суду Московської області Російської Федерації від 26 вересня 2016 року, яким визначено місце проживання дітей разом з батьком.

Вказувала на те, що вона, відповідач та їхні діти є громадянами України, а наявність у відповідача паспорта громадянина Російської Федерації жодним чином не впливає на його статус в Україні.

Крім того, вона пред`явила позов до ухвалення рішення судом Російської Федерації.

Суд апеляційної інстанції помилково посилався на те, що рішення Залізничного міського суду Московської області (Російська Федерація) від 26 вересня 2016 року не вимагає визнання на території України.

Апеляційний суд не врахував, що положеннями статті 55 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, зокрема, передбачено, що у визнанні рішення може бути відмовлено, якщо відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду, або якщо установою цієї договірної сторони було раніше порушено провадження у справі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення зазначених недоліків касаційної скарги до 30 жовтня 2019 року.

У строк, визначений судом, заявник усунула недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб.

У сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Києві, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у м. Євпаторія АР Крим.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Також установлено, що рішенням Залізничного міського суду Московської області (Російська Федерація) від 26 вересня 2016 року, залишим без змін ухвалою Московського обласного суду від 05 квітня 2017 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, стягнення судових витрат задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , 2009 року народження, та ОСОБА_7 , 2012 року народження, за місцем проживання їх батька ОСОБА_8 .

На час вирішення Залізничним міським судом Московської області (РФ) спору між сторонами, діти ОСОБА_9 , 2009 року народження, та ОСОБА_10 , 2012 року народження, проживали на території Російської Федерації.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конституцією України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (стаття 9).

22 січня 1993 року в Мінську (Республіка Білорусь) в рамках країн СНД, з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14 липня 1995 року вона набула чинності для України.

Застосовується Конвенція у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.

Частиною другою статті 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Частиною першою статті 22 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах у випадку порушення провадження в справі між тими ж сторонами, про той же предмет і на тих же підставам у судах двох Договірних Сторін, компетентних відповідно до цієї Конвенції, суд, що порушив справу пізніше, припиняє провадження.

У справі, що переглядається, установлено, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 , 2009 року народження, та ОСОБА_7 , 2012 року народження, вже вирішений в судовому порядку у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з ним, рішення Залізничного міського суду Московської області (Російська Федерація) від 26 вересня 2016 року набрало законної сили.

Пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення та є важливим елементом при забезпеченні стабільності та остаточності судових рішень, що обумовлені принципом правової (юридичної) визначеності, який відіграє надважливе значення у формуванні та функціонуванні системи права демократичної держави.

Суди попередніх інстанцій на вищевикладене уваги не звернули.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець