ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3436/20 Справа № 205/2177/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Єлізаренко І.А., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про зобов`язання вчинити певні дії-відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року у справі №205/2177/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

У відзивах АТ Оператор газорозподільної системи Дніпрогаз та ТОВ Дніпропетровськгаззбут на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року просять рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважають, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 та за даною адресою є споживачем природного газу (а.с. 10).

31 травня 2016 року за адресою: АДРЕСА_2 було встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу (а.с. 11).

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ПАТ «Дніпрогаз» з заявою щодо безоплатного встановлення в її квартирі лічильника спожитого природного газу відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», однак їй було відмовлено (а.с. 11-15).

З квітня 2017 року позивачу почали надходити рахунки, в яких нарахування за послуги з газопостачання значно збільшились в порівнянні з нормами споживання газу, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203.

А тому, позивач вважає, що такі дії відповідачів порушують її права як споживача послуг з газопостачання.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.05.2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року та постановою Верховного Суду від 27.11.2018 року, визнано протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Визнано протиправним та нечинним пункт 1 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 204.

Тобто, після скасування вказаних постанов, чинною залишилась Постанова КМУ «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» №619 від 08 червня 1996 року в редакції від 29 жовтня 2002 року.

Згідно з п. 1 гл. 5 р. ІХ Кодексу ГРС, за ініціативи баласноутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Споживач не може відмовитись від встановлення комерційного вузла обліку природного газу з ініціативи та за кошти Оператора ГРМ.

Відповідно до п. 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року (Положення № 620), власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу , збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства.

Зі змісту положення ч. 1 ст. 2, ст. 3, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» випливає, що поняття лічильник охоплює як індивідуальний , так і загально будинковий вузол обліку газу.

На підставі ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Крім того, аналогічний обов`язок встановлення лічильників газу перед населенням мають бюджети всіх рівнів, при цьому цей обов`язок трактується як виконання робіт і не включає фінансування таких робіт за кошти суб`єкта господарювання. Кодекс газорозподільних систем не вимагає отримання згоди окремого побутового споживача на встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу на багатоквартирний житловий будинок, а балансоутримувач не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загально будинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року.

У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Тобто, 01 січня 2021 року, є терміном протягом якого у відповідності до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу особам, які використовують газ тільки для приготування їжі.

Також, судом першої інстанції встановлено, що встановлення в травні 2016 року загальнобудинкового лічильника газу в будинку за адресою: АДРЕСА_2 передбачено Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки, а постановою НКРЕКП від 31.03.2016 року №545 (зі змінами) було затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділам. Так в І розділі Плану розвитку на 2016-2025 роки, передбачено з урахуванням технічних та економічних чинників та встановлено загальнобудинковий лічильник за адресою: АДРЕСА_2 .

А тому, позовні вимоги щодо зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз» встановити за власний рахунок індивідуальний лічильник газу до квартири позивача є правомірними та відсутні правові підстави для зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» прийняти на облік лічильник газу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що законодавчо визначений термін на забезпечення позивача лічильником газу ще не настав, а відтак і позовні вимоги є необґрунтованими та передчасними, оскільки право позивача в цій частині не є порушеним.

Посилання апелянта, що спір по даній справі випливає виключно із договору про надання послуг з газопостачання, сторонами якого є дві сторони: споживач ОСОБА_1 та ТОВ Дніпропетровськгаз збут, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Разом з тим, апелянт навмисно не робить посилання на діючий типовий договір про надання послуг з розподілу природного газу, затверджений постановою НКРЕКП №2498 від 30.09.2015 року, згідно якого вбачається, що між АТ Дніпрогаз та ОСОБА_1 наявні договірні правовідносини з розподілу природного газу, які врегульовують порядок визначення об`єму розподіленого та спожитого природного газу в разі наявності загальнобудинкового лічильника газу у споживача.

Доводи апелянта, що відповідачі на власний розсуд та в односторонньому порядку обрали для споживача третій варіант визначення способу нарахування плати за спожитий природний газ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заходи зі встановлення будинкових лічильників газу, та встановлення індивідуальних лічильників газу там, де не будуть встановлюватись будинкові лічильники газу, передбачено у відповідних Планах розвитку газорозподільної системи ліцензіатів на 2016-2025 роки, затверджених НКРЕКП, зокрема у І розділі таких інвестиційних програм.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок за адресою: АДРЕСА_2 входить до переліку будинків, у яких було заплановано організацію загальнобудинкового лічильника газу.

Згідно п. 2 гл. 5 роз. ІV Кодексу ГРМ, Оператор ГРМ зобов`язаний виконувати затверджений Регулятором план розвитку в повному обсязі відповідно до запланованих етапів, обсягів робіт у кількісному виражені та обсягів фінансування у вартісному виражені.

Враховуючи зазначене, ПАТ Дніпрогаз як Оператор ГРМ зобов`язаний для групи споживачів, що використовують природний газ для приготування їжі, забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних так і загальнобудинкових, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням.

А тому, АТ Дніпрогаз не вчиняло жодних дій щодо визначення на власний розсуд порядку обліку спожитого апелянтом природного газу, а лише виконувало зобов`язання покладені на нього постановою НКРЕКП про затвердження Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ Дніпрогаз на 2016- 2025 роки.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді І.А.Єлізаренко

В.С.Городнича