Справа № 242/6413/19
Провадження № 2/242/86/20
16 листопада 2020 року м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області
у складі судді Коліщук З.М.,
секретаря судового засідання Фоміної Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та неконституційними,
за участю позивача ОСОБА_1
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та неконституційними.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.04.2013 року його мати подала до Селидівської центральної міської лікарні письмову заяву про нього № 451 та відповідач зробила запис в його медичній картці відносно нього, а саме зазначила «останній час став погрожувати всій родині розправою», з яким він не згідний та вважає, що цей запис порушує його права.
У зв`язку з цим, просить визнати зазначену інформацію у вигляді зазначеного запису відповідачем у його медичній картці, недостовірною; дію відповідача незаконною та неконституційною.
Ухвалою суду від 11.11.2019 року позовні заява залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
21.11.2019 року ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків, в якій просить визнати інформацію у вигляді запису відповідачем у медичній картці позивача: «останній час став погрожувати всій родині розправою» недостовірною; спростувати дану недостовірну інформацію про позивача(та членів своєї сім`ї) за ст. 32 Конституції України; вилучити дану недостовірну інформацію із медичної документації позивача за ст.32 Конституції України; визнати дію відповідача у вигляді факту вже здійсненого зазначеного запису у медичній картці даної недостовірної інформації, неконституційною, незаконною, неправомірною, порушенням, протиправним посягненням, правопорушенням, явно злочинною, злочином, порушуючи із зазначених статей Конституції; визнати саме відповідне рішення відповідача щодо зазначеної дії(злочину тощо) відповідача у вигляді здійснення зазначеного запису у медичній картці позивача даної недостовірної інформації про позивача неконституційним, незаконним, неправомірним порушенням, протиправним посяганням, правопорушенняя явно злочинним, порушуючим конкретні із зазначених статей Конституції.
Ухвалою суду від 27.11.2019 року відкрито провадження у справі.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча була завчасно, належним чином, повідомлена про дату, час і місце судового розгляду відповідно до ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на інтернет-порталі «Судова влада». Заяви про розгляд справи без її участі на адресу суду не подавала.
Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 24.04.2013 року ОСОБА_3 звернулась до головного лікаря Селидівської ЦМЛ Поречної Н.В. із заявою, в якій просила оглянути вдома лікарем-психіатром її сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 у зв`язку з неправильною поведінкою сина протягом чотирьох років: практично не виходить з квартири, ні з ким не спілкується, розповідає, що за ним слідкують з космосу, переслідують, живе весь час з завішеними шторами, ніде не працює і не вважає необхідним. Від самостійного відвідування лікаря психіатра відмовляється(арк. справи 3).
З виписки із медичної карти хворого, здійсненої 29 грудня 2017 року лікуючим лікарем ОСОБА_2 вбачається що нею здійснено запис у п.7 та зазначено, що ОСОБА_1 вперше був оглянутий психіатром вдома по заяві матері хворого у 2013 році у зв`язку з тим, що громадянин ОСОБА_1 на протязі 4 років майже не виходив з квартири, не працював, не мав коштів для проживання, останній час став погрожувати всій родині розправою. Медичним транспортом госпіталізований в ОКПЛ м.Донецьк, де перебував з 11.06.2013 по 04.09.2013 з діагнозом параноїдна шизофренія. Тоді ж був визнаний інвалідом 2 групи. Після виписки регулярно з`являвся на прийом до лікаря психіатра, приймав підтримуюче лікування. Група інвалідності без динаміки. На протязі останніх 2х років лікування не отримує. Мешкає сам. Останнє відвідування психіатра 26.12.2017 року(арк. справи 4).
Згідно довідки МСЕК від 10.06.2019 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи за загальним захворюванням( арк. справи 2).
Із відповіді начальника Селидівського ВП Покровського ВП в Донецькій області від 14.05.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 08.05.2018 року звертався із заявою до Селидівського ВП Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області з приводу надання інформації: чи мали місце його приводи у міліцію з 01.01.2012 по 11.06.2013, а також чи зверталися в цей період до міліції його родичі, з якими він 08 травня 2018 року звернувся до Селидівського ВП(вхідний Ч-7 від 08.05.2018 року), де заяву зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події під ЄО № 4034 від 08.05.2018 року. Йому було надано відповідь про те, що заява має інформаційний характер та данні не містять ознаки кримінального або адміністративного правопорушення. В журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події фактів звернень з 01.01.2012 по 11.06.2013 , родичів гр.. ОСОБА_1 (сестра ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешк.: АДРЕСА_2 та батько гр.. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкає: АДРЕСА_3 ) не зареєстровано(арк. справи 5).
Також, з відповіді Селидівської центральної міської лікарні КЛПУ від 05.04.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 27.03.2018 року звертався до комунальної лікувально-профілактичної установи Селидівської центральної міської лікарні щодо незадовільного ставлення до нього з боку лікаря-психіатра ОСОБА_2 .
На його звернення було надано відповідь та зазначено, що з метою перевірки обставин, викладених у зверненні організовано службове розслідування та опитані причетні особи. За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що копія МСЕК від 25.12.2014 року в амбулаторній карті(такого-то) відсутня. Є в наявності копія індивідуальної програми реабілітації № 17 від 25.12.2014 року. Відповіді Департаменту охорони здоров`я на його звернення на Урядову гарячу лінію не надходило. В свою чергу КЛПУ Селидівська ЦМЛ у відповідь на Урядову гарячу лінію ЧЕ-7966186 повідомляє, що 11.06.2013 року його було госпіталізовано до ОКПЛ м.Донецька на добровільній згоді, про що свідчить запис в історії хвороби № 1718. Всю інформацію стосовного його діагнозу анамнез(стану загострення) отримано на підставі заяви ОСОБА_3 від 24.04.2013 року. Копія заяви надана заявнику. На підставі викладеного, відомості, викладені у його зверненні стосовно незадовільного ставлення до ОСОБА_1 з боку лікаря-психіатра ОСОБА_2 не підтверджуються матеріалами медичної документації та фактичними обставинами справи(арк. справи 6).
Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними засобами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач у своїй позовній заяві посилається на ст.32 Конституції України.
За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.
Предметом спору у даній справі є внесення лікарем психіатром недостовірної інформації у медичну картку позивача.
Порядок заповнення форми первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого визначений Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного(стаціонарного)хворого», затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, форма № 027/о.
Відповідно до вищезазначеної Інструкції(в редакції чинній на момент заповнення виписки медичної карти) Форма № 027/о заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого.
У пункті 7 вказуються короткий анамнез, стан при направленні, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування.
За змістом частини дев`ятої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» дані психіатричного огляду з висновком про стан психічного здоров`я особи, а також причини звернення до лікаря-психіатра та медичні рекомендації фіксуються у медичній документації.
Згідно ст.32 Розділу V статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду.
Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу(посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає.
Щодо вимог позивача про визнання інформації у вигляді запису відповідачем у медичній картці позивача недостовірною; спростування недостовірної інформації про позивача(та членів своєї сім`ї); визнання дії відповідача незаконними та неконституційними, оскільки, як вважає позивач дана інформація порушує його честь та гідність, суд дійшов до наступного.
За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.
Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові № № 449/833/16-ц від 08.07.2020 року, в якій зазначено, що суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірна інформація є вираженням суб`єктивної думки лікаря, її погляду на обставини життя позивача, яким вона дає оцінку, така не носить стверджувального характеру, носить характер оціночних суджень, і є нічим іншим, як суб`єктивною думкою з приводу життя позивача, тобто, є її оціночним судженням, яке не підлягає доведенню його правдивості та спростуванню, оскільки зазначені у медичній картці висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містить фактичні дані, не вмотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі та гідності позивача, ці висловлювання, які позивач просить визнати недостовірними та спростувати, не містять жодної інформації, що стосується обставин захворювання та лікування.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 272, 280-283, 284 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та неконституційними відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення відповідачем може бути подана заява про його перегляд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст складено та підписано 20 листопада 2020 року.

Суддя З.М. Коліщук