Номер провадження: 22-ц/813/5689/20
Номер справи місцевого суду: 521/8551/14-ц
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 і його представника

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2014 року (одноособово суддя Бобуйок І.А.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, зобов`язання вчинити певні дії і вислення,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

02.06.2014 року публічне акціонерне товариств «Дельта Банк» (далі-Банк 1) звернулось із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому Банк просив: в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 80 974,07 доларів США еквівалент 1 044 816,52 гривень за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 19.05.2008, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» (далі-Банк 2) та ОСОБА_1 , звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 м2, житловою площею 30,8 м2, на підставі іпотечного договору № б/н від 19.05.2008, шляхом передачі іпотекодержателю Банку права власності на вказане майно; визнання за Банком права власності на предмет іпотеки спірну квартиру в АДРЕСА_2 ; припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру; виселення ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі; витребування у ОСОБА_1 з передачею Банку 1 технічного паспорту, правовстановлюючих документів (або їх дублікати) на спірну квартиру.

Позов обґрунтований наступним.

19.05.2008 року між Банком 2 та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 49 200 доларів США, який зобов`язався повернути у повному обсязі у строк до 21.05.2029 року або достроково зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується іпотечним договором № б/н від 19.05.2008 року, укладеним між Банком 2 та ОСОБА_1 .

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Савченко С.В. 19.05.2008 року за реєстровим № 2336., зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів, згідно з Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 5938944. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

08.12.011 року між Банком 2 і Банком 1 укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до Банка 1 перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору № 0 від19.05.2008 року та договору іпотеки № б/н від 19.05.2008 року в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 80 974,07 доларів США еквівалент 1 044 816,52 гривень.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.09.2014 року позов Банка 1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Суд: звернув стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю Банку 1 права власності на вказане майно; визнав за Банком 1 право власності на предмет іпотеки, спірну квартиру; припинив право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на спірну квартиру; витребував від ОСОБА_1 та передав Банку 1 технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на спірну квартиру. З ОСОБА_1 на користь Банка 1 суд стягнув судові витрати у розмірі 3 897,60 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду від 15.09.2014 року.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

ОСОБА_1 не погодився із заочним рішенням суду від 15.09.2014 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

До справи в якості третьої особи необхідно залучити Департамент державної реєстрації та нотаріату, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 228 (зі змінами), наказами Міністерства юстиції України та Положенням про Департамент державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 16.06.2016 року № 3676/к, що є правонаступником Державної реєстраційної служби України.

Банк 1 в стадії ліквідації, яку не завершено, тому уповноважена особа на ліквідацію Банка 1 ОСОБА_2 має бути учасником розгляду справи, який є правонаступником Банка 1, згідно із рішенням, прийнятим виконавчою дирекцією Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб від 24.10.2019 року № 2705.

Предметом позову є квартира АДРЕСА_1 , що була придбана відповідачем на умовах споживчого кредиту від 19.05.2008 p. у розмірі 49 200 доларів США, і, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором від 19.10.2008 р. між Банком 2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 19.05.2008 року.

Відповідач не був сповіщений належним чином і був позбавлений можливості надати свої докази та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, у відповідності до ст. ст. 81, 83 ЦПК України. У матеріалах справи містяться конверти, що повернулися за спливом терміну зберігання, отже не були вручені стороні. В судовому засіданні під час перегляду вказаного заочного рішення судом було повідомлено, що на останнє судове засідання відповідач був повідомлений, тому суд розглянув справу за його відсутності.

З такими доводами не можна погодитися, адже суд, дізнавшись про сповіщення вперше, мав відкласти розгляд справи та надати можливість стороні з`явитися до наступного засідання, тим більше, що на повідомленні відсутній підпис відповідача і лише зазначено його прізвище.

У справі міститься клопотання представника позивача на а.11 щодо витребування інформації про усіх зареєстрованих у квартирі осіб, залучення їх до участі у справі, яке залишилося поза увагою суду. З приводу цього клопотання судом не постановлено ухвалу і не зазначено у тексі самого рішення.

Згідно із квитанцій про сплату за вказаним споживчим кредитом відповідач протягом певного часу до 19.05.201 1 року сплачував кошти у розмірі 555-400 доларів США кожного місця, та одноразово у розмірі 3 726,90 доларів, що разом склало суму у розмірі 8 361,90 доларів США. Отже боргові відносини є спірними та мають встановлюватись під час розгляду справи, шляхом проведення відповідної судової-економічної експертизи, за наявності оригіналу кредитної справи.

У проміжок часу, коли приймалося рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки 15.09.2014 року вже був прийнятий Закон України №1304-У1І «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, який визначав, що не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону №898-1V, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Отже спірна квартира не могла передаватись у власність Банку 1 в силу дії на той час вказаного Закону.

Згідно із довідкою № 148609 (про склад сім`ї та реєстрацію) від 26.11.2019 року у спірній квартирі зареєстровані: дружина ОСОБА_3 і неповнолітні діти: ОСОБА_4 , 2008 року народження та ОСОБА_5 , 2015 року народження.

На адресу спірного помешкання та за адресою реєстрації не надходило жодного листа з вимогами про усунення порушень за кредитними зобов`язаннями.

ОСОБА_1 , як власник квартири, не надавав банку згоду на відчуження чи передачу права власності на квартиру, як предмет іпотеки, кредит надавався йому в іноземній валюті, а загальна площа квартири складає 46,9 м2, при цьому, у спірній квартирі з 2008 року постійно проживає відповідач і його сім`я. Зазначена квартира є єдиним місцем постійного проживання відповідача і його малолітніх дітей.

У даному випадку слід виходити з того, що згода власника (позивача) на відчуження предмета іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки відповідачу не була надана.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Представник позивача Банка 1 і представник третьої особи не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

19.05.2008 року між Банком 2 та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 49 200 доларів США, який зобов`язався повернути у повному обсязі у строк до 21.05.2029 року або достроково зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом (а.с.

12-29).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки № б/н від 19.05.2008 року, укладеного між Банком 2 та ОСОБА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Савченко С.В. 19.05.2008 року за реєстровим № 2336, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів, згідно з Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 5938944. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек (а.с.30-33,53,54).

08.12.011 року між Банком 2 і Банком 1 укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до Банка 1 перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору № 0 від 19.05.2008 року та договору іпотеки № б/н від 19.05.2008 року у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора (а.с.60-64).

Станом на 21.03.2014 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 19.05.2008 року становить 80 974,07 доларів США еквівалент 1 044 816,52 гривень (а.с.40-50).

02.06.2014 року Банк 1 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю Банку права власності на вказане майно, визнання за Банком права власності на предмет іпотеки, припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, виселення ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі; з витребуванням у ОСОБА_1 з передачею Банку 1 технічногого паспорту, правовстановлюючих документів (або їх дублікати) на спірну квартиру (а.с.3-9).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.09.2014 року позов Банка 1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково (а.с.129-131).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду від 15.09.2014 року (а.с.204,205).

Судом апеляційноїй інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли праводвіносини із зобов`язань, які регулюються ЦК України, Законом України «Про іпотеку».

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, задовольняючи позов Банка 1 виходив із доведеності позовних вимог (а.с.129-131).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19.05.2008 року між Банком 2 та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до договору іпотеки № б/н від 19.05.2008 року, укладеного між Банком 2 та ОСОБА_1

08.12.011 року між Банком 2 і Банком 1 укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до Банка 1 перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору № 0 від 19.05.2008 року та договору іпотеки б/н від 19.05.2008 року.

У зв`язку з неналежним виконання умов договору за ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 80 974,07 доларів США еквівалент 1 044 816,52 гривень станом на червень 2014 року, у зв`язку з чим Банк 1 просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю Банку права власності на вказане майно, визнання за Банком права власності на предмет іпотеки, припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, виселення ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі; з витребуванням у ОСОБА_1 з передачею Банку 1 технічногого паспорту, правовстановлюючих документів (або їх дублікати) на спірну квартиру.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 626, 627, 628, 629 ЦК України).

За змістом розділу 5 договору іпотеки від 19.05.2008 року (а.с.32), сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п.5.1.). Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1. передача іпотекодержавлю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.5.2, п.п.5.2.1, а.с.32).

Тобто договір іпотеки від 19.05.2008 року містить відповідне застереження про передачу іпотекодержавлю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вчинений правочин вважається правомірним, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (ст. 204 ЦК України).

При порушенні іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

В разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 Закону (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст 38 цього Закону.

Отже сторони у договорі або у відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містить підстав для визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

За змістом ст. Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем до суду. Тобто чинне законодавство передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого у позасудовому порядку.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07.07.2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації, відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому Банк 1 не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на предмет іпотеки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до ст. ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Зважаючи на те, що Банк 1 не довів своїх вимог, колегія суддів відмовляє Банку 1 у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю Банку 1 права власності на вказане майно і визнання за Банком права власності на предмет іпотеки, а також у позові про припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, виселення ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі, з витребуванням у ОСОБА_1 з передачею Банку 1 технічногого паспорту, правовстановлюючих документів (або їх дублікати) на спірну квартиру, які є похідними від вимог про визнання права власності на предмет іпотеки.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника відповідача у скарзі, що ОСОБА_1 , як власник квартири, не надавав банку згоду на відчуження чи передачу права власності на квартиру, як предмет іпотеки, - приймаються до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення суду.

Твердження представника відповідача, що: відповідач не був сповіщений належним чином і був позбавлений можливості надати свої докази та заперечення з приводу заявлених позовних вимог; суд, дізнавшись про сповіщення відповідача вперше, мав відкласти розгляд справи та надати можливість стороні з`явитися до наступного засідання; суд не розглянув клопотання представника позивача на а.11 щодо витребування інформації про усіх зареєстрованих у квартирі осіб і залучення їх до участі у справі; до 19.05.201 1 року відповідач сплачував кошти у розмірі 555-400 доларів США кожного місця, та одноразово у розмірі 3 726,90 доларів, що разом склало суму у розмірі 8 361,90 доларів США; Закон України №1304-У1І «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року визначав пр неможливість примусового стягнення нерухомого майна і спірна квартира, передана судом у власність Банка 1, не могла передаватись в силу дії на той час вказаного Закону; на адресу спірного помешкання та за адресою реєстрації не надходило жодного листа з вимогами про усунення порушень за кредитними зобов`язаннями, - до уваги не приймаються, оскільки на мають правового значення.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого ЦПК України строку з таких підстав, зокрема, першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (ст. 223 ч.2 п.2 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_1 був сповіщений 02.09.2014 року у судове засідання на 15.09.2014 року вперше (а.с.124), однак не повідоми суд про причини неявки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі (правова позиція Великої палати Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року у справі № 760/14438/15-ц).

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Банк 1 не довів своїх позовних вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав або законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшоі неправильного висновку про задоволення позову Банка 1, суд порушив і неправильно застосував норми матеріального права - ст. ст. 12,33,36,37 Закону України «Про іпотеку», рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача і скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про відмову Банку 1 у позові до ОСОБА_1 , тому останній має право на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги, які документально підтверджені.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2014 року - скасувати.

Відмовити публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у позові до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно, припинення права власності на нерухоме майно і вислення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» () на користь ОСОБА_1 (ІІН № НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 5 846,40 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 23.11.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Л.М. Вадовська