КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3456/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Справа № 761/1679/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Рибака М.А.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «ПАКТУМ», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

В січні 2016 року позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.08.2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № R8В, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 50 000 грн., строком повернення до 23.08.2016 з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних.

Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти, проте, всупереч умовам кредитного договору, позичальник не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором. В результаті невиконання відповідачем умов договору загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 145 621 грн. 63 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також просив стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R8В від 23.08.2013 року в розмірі 145 621 грн. 63 коп. та судовий збір в розмірі 2184 грн. 32 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року замінено позивача у цій справі на його правонаступника ТОВ «Колекторське агентство «Пактум».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідач не отримував жодних процесуальних документів від суду, не був повідомлений про розгляд справи, однак суд першої інстанції в порушення ст. 225 ЦПК України в одне судове засідання ухвалив заочне рішення. Крім того, ухвалюючи заочне рішення, судом не проведено фіксування судового засідання технічними засобами, яке повинно було проводитись з урахуванням заяви позивача від 25.03.2016 року. Проведення судового засідання без належного повідомлення відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки матеріали справи не містять даних про отримання повістки про виклик до суду, позбавило його права на належний судовий захист.

Крім того вважає, що встановлення та стягнення за укладеним кредитним договором комісії за управління кредитом є таким, що суперечить вимогами чинного законодавства, а саме: ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Постанові НБУ, а тому є нікчемною, що не дає права стягнення танарахування таких коштів на користь позивача.З огляду на це, суми, які були нараховані позивачем як комісія за кредитним договором, не підлягають стягненню, оскільки нараховані за нікчемною умовою. При цьому визнання нікчемної умови договору недійсною не вимагається.

А тому суд при розгляді цієї справи мав би встановити всі обставини, зокрема провести перевірку, чи правильно проведено розрахунок всіх сум, які вимагаються до стягнення з відповідача, і при дослідженні умови п. 4.2. кредитного договору та розрахунків позивача відмовити позивачу у стягненні 39 500 грн. 41 коп., яку позивач розрахував як заборгованість з комісії, пені за прострочення сплати комісії.

Крім того, до матеріалів справи не додано банківських виписок по кредиту, а суд не перевірив розрахунок заборгованості, що додано позивачем до матеріалів справи.

Вказує, що відповідач є діючим працівником МВС України. Під час подій, які відбулись в Україні наприкінці 2013 року та тривають до сьогодні, відповідач в силу своїх службових та державного обов`язків був задіяний у відповідних заходах, що зумовили фактично «вибуття» зі звичайного виру подій та цивільного життя. Під час подій на початку 2014 року, з моменту виникнення заборгованості, відповідач виконував завдання керівництва з дотримання правопорядку, постійно знаходячись в посиленому режимі несення служби. Потім на підставі відповідних наказів відповідач був направлений до зони АТО та перебував там у період з 14.07.2014 року фактично по 11.10.2014 року та безпосередньо брав участь у антитерористичній операції. На сьогоднішній час відповідач знову відряджений до зони проведення АТО. Отже, позивач є учасником бойових дій (п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Посилається на те, що статус учасника бойових дій, надає йому право на припинення нарахування та стягнення за кредитним договором відповідних платежів, відповідно до вимог п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за змістом якого учасники АТО, які мають кредитні зобов`язання перед банками, мають право на встановлені законодавством пільги, а саме: звільнення від сплати відсотків за користування кредитом. Дана пільга поширюється та дієдля військовослужбовців з початку (18.03.2014 року) і до закінчення особливого періоду. Однак, розрахунок суми боргу, яка без жодного належного дослідження стягнена судом з відповідача, містить нарахування відсотків, пені, 3% річних та інфляції за період до 25.12.2015 року. Отже, судом не враховано період з 18.03.2014 року по 25.12.2015 року, за який відповідач не має сплачувати такі суми, відповідно до вказаного Закону, які судом стягнені з відповідача безпідставно.

Звертає увагу на те, що сума реальної заборгованості по тілу кредиту та процентам становить 48 479 грн. 97 коп., в той час як банк просить стягнути 145 621 грн. 63 коп., що майже втричі перевищує суму заборгованості відповідача. Вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченому у п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч. 1, 2, ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Крім того, не має жодного доказу, що вимога про дострокове повернення коштів, копія якої міститься в матеріалах справи, була отримана відповідачем, а отже немає доказів, що позивач має право звертатись до суду про дострокове стягнення всієї суми боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Колекторське агентство «Пактум» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін. Вказує, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення для відповідача сплив 25.11.2019 року. Звертає увагу на те, що жодна умова договору кредиту відповідачем не оскаржена, недійсною не визнана. Крім того, відповідачем не було надано жодного доказу до суду першої інстанції, а на стадії апеляційного перегляду позивачем не заявляється вимога про їх долучення з обґрунтуванням неможливості подачі їх раніше.

Відповідач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 та представник позивача ТОВ «Колекторське агентство «Пактум» в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності.

Згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги у позовному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання за кредитним договором, укладеним 23 серпня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , станом на 25.12.2015 року сума його заборгованості за договором становить 145 621 грн. 63 коп., що складається з: 12 732 грн. 94 коп. - поточної заборгованості за кредитом, 27 690 грн. 63 коп. - заборгованість за простроченим кредитом, 6556 грн. 41 коп. - інфляційні втрати (кредит), 637 грн. 69 коп. - 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 8056 грн. 40 коп. - сума простроченої заборгованості за відсотками, 1518 грн. 01 коп. - інфляційні втрати (відсотки), 160 грн. 81 коп. - 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати відсотків, 166 грн. 12 коп. - сума заборгованості за нарахованими відсотками, 16 278 грн. 21 коп. - сума простроченої заборгованості по комісії, 23 222 грн. 20 коп. - пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення сплати комісії, 48 602 грн. 20 коп. - пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги законними і обґрунтованими, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Проте колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції не у повному обсязі, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та без з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 серпня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R8В, згідно з яким банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим договором.

Згідно п.1 кредитного договору, банк надає позичальнику 50 000 грн., які позичальник зобов`язується повернути до 23.08.2016 року або достроково, зі сплатою 15% річних. Позичальник сплачує кредит та проценти за його користування щомісячно, відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг - шляхом сплати ануїтетних платежів.

Відповідно до розділу 4 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язується сплачувати щомісячно, відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту. Сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 22 числа кожного місяця у відповідності до Графіка, який є невід`ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів.

Згідно п.5.1. кредитного договору, у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення.

Відповідно до даних меморіального ордеру № 17519 від 23.08.2013 року, ПАТ «ВТБ Банк» виконав зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти в розмірі 50 000 грн. (а.с.26).

Однак, відповідачем після отримання кредитних коштів не виконано зобов`язань, визначених договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, у зв`язку з чим у грудні 2015 року банк надіслав відповідачу лист-вимогу № 10727/1-2.8 від 01.12.2015 року , в якій повідомив про використання свого права на зміну термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитом та вимагав дострокової сплати заборгованості за кредитом, розмір якої станом на 25.11.2015 року становив суму 127 876 грн. 59 коп. (а.с.27).

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими він ознайомився та погодився.

Згідно з п.7.3.2.1 Правил банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у випадках, передбачених договором або чинним законодавством України, зокрема : невиконання (неналежне виконання) зобов`язань щодо сплати платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами договору; затримання клієнтом повернення частини кредиту та/або сплати процентів та /або щомісячної комісійної винагороди щонайменше на один календарний місяць.

Як вбачається з графіку погашення заборгованості, додатку № 1 до кредитного договору від 23.08.2013 року, розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 2578 грн. Позичальник зобов`язаний здійснити 36 таких щомісячних платежів, дата першого платежу - 22.09.2013 року, дата останнього платежу - 23.08.2016 року ( а.с. 18).

Ануїтетний платіж складається з тіла кредиту, процентів та комісії, з яких сталим є платіж по комісії - 845 грн. щомісячно, платіж по кредиту у вересні 2013 року становить 1116 грн. 56 коп., з наступним щомісячним збільшенням розміру платежу до суми 1698 грн. 42 коп. у серпні 2016 року; сума процентів становить 616 грн. 44 коп. у вересні 2013 року з наступним зменшенням процентів до суми 22 грн. 27 коп. у серпні 2016 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, заборгованість позичальника по тілу кредиту виникла у січні 2014 року в сумі 478 грн., у лютому 2014 року - 58 грн. 36 коп., у березні 2014 року - 1239 грн. 75 коп. У подальшому в зв`язку з нездійсненням позичальником платежів прострочена заборгованість по кредиту становила станом на 25 грудня 2015 року 27 690 грн. 63 коп.

Заборгованість по сплаті відсотків виникла у березні 2014 року в сумі 451 грн. 75 коп., та у подальшому у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 25 грудня 2015 року становила суму 8056 грн. 40 коп.

Відповідно до п.7.3.2.2 Правил банк має право вимагати від клієнта здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дня відправлення клієнту відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення кредиту, або у інші строки, передбачені умовами договору.

Враховуючи викладені обставини та положення ч. 2 с. 1050 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у позивача права звертатись до суду з позовом про дострокове стягнення усієї суми боргу, оскільки ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги відповідачем не додано квитанцій про своєчасне та у повному обсязі погашення кредиту згідно з встановленим графіком на підтвердження виконання умов кредитного договору.

Крім того, жодних доказів, які б спростовували розмір заборгованості по тілу кредиту, відповідачем суду не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для дострокового ( на момент звернення з позовом) стягнення заборгованості по тілу кредиту з відповідача на користь позивача.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, не спростованого відповідачем, загальна сума заборгованості по тілу кредиту становить 40 427 грн., що складається із заборгованості за простроченим станом на 25.12.2015 року кредитом - 27 690 грн. 63 коп., та поточної ( на той час) заборгованості за кредитом - 12 732 грн. 94 коп.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з комісії за обслуговування кредиту в сумі 16 278 грн. 21 коп. та пеню за кожен день прострочення сплати комісії на суму 23 222 грн. 20 коп., не встановивши, за які саме послуги, надані банком, була нарахована зазначена сума комісії.

Пунктом, 4.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

Згідно із частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом, яким було встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Зазначена норма Закону № 3795-VI була чинною на момент укладення сторонами договору кредиту від 23.08.2013 року та діяла у період строку кредитування.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Враховуючи, що у кредитному договорі, укладеному між сторонами 23.08.2013 року, не визначено, в чому саме полягають послуги з управління кредитом, за які банком нараховується комісія в розмірі 845 грн. щомісяця, зазначені умови договору суперечать ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії за управління кредитом є недійсними в силу закону (нікчемними) та визнавати їх недійсними в судовому порядку закон не вимагає.

Таким чином, оскільки умова договору про сплату комісії за управління кредитом (обслуговування кредиту) в розмірі 845 грн. щомісяця є нікчемною, то правові підстави для стягнення заборгованості з комісії за обслуговування кредиту в сумі 16 278 грн. 21 коп., а також суми пені за прострочення сплати комісії в сумі 23 222 грн. 20 коп., - відсутні.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції в частині задоволення зазначених позовних вимог зроблені з порушенням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Також не можуть бути визнані обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення суми простроченої заборгованості за відсотками - 8056 грн. 40 коп. ; інфляційних втрат, нарахованих на суму відсотків,- 1518 грн. 01 коп.; 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати відсотків - 160 грн. 81 коп., суми заборгованості за нарахованими відсотками - 166 грн. 12 коп., а також пені, нарахованої за несвоєчасну сплату платежів по кредиту та відсотків, на загальну суму 48 569 грн. 09 коп., виходячи з наступного.

До заяви про перегляд заочного рішення відповідачем було надано копію довідки № 15339 від 06.11.2014 року, виданої в.о. начальника Дзержинського МВ ГУ МВС України в Донецькій області про безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції, з якої вбачається, що капітан міліції ОСОБА_1 , старший оперуповноважений Управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України в м. Києві, у період з 14.07.2014 року по 12.08.2014 року, з 13.08.2014 року по 11.09.2014 року та з 12.09.2014 року по 11.10.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. ( а.с. 81).

01 липня 2015 року Головним управлінням МВС України в м. Києві ОСОБА_1 було видано посвідчення учасника бойових дій ( а.с. 82).

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту: військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває дотепер.

Таким чином, відповідно до наявних у справі доказів, що підтверджують факт участі відповідача у антитерористичній операції під час дії в державі особливого періоду , наявність у нього статусу учасника бойових дій, наявні підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи, що оскаржуване заочне рішення було прийнято судом без врахування зазначених обставин, які мають значення для справи, та які необґрунтовано були відхилені судом в ухвалі від 15 листопада 2019 року про відмову у перегляді заочного рішення, оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України і з викладених підстав.

Враховуючи вимоги пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо не нарахування військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також процентів за користування кредитом , колегія суддів дійшла висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Колекторське агентство «Пактум», про стягнення суми простроченої заборгованості за відсотками - 8056 грн. 40 коп., що виникла виключно у період з 25 березня 2014 року по 25 грудня 2015 року; інфляційних втрат, нарахованих на суму зазначених відсотків, - 1518 грн. 01 коп.; 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати відсотків - 160 грн. 81 коп., суми заборгованості за нарахованими відсотками - 166 грн. 12 коп., а також пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту та відсотків, нарахованої за період з 25 березня 2014 року по 25 грудня 2015 року на загальну суму 48 569 грн. 09 коп.,

Разом з тим, відповідно до умов договору, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пеня за несвоєчасно сплачені суми по кредиту, нарахована за період з 23 січня 2014 року по 03 березня 2014 року на суму 33 грн. 11 коп., тобто до початку особливого періоду у державі.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, колегія суддів погоджується частково, враховуючи наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредиторазобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає нарахування трьох процентів річних від простроченої суми у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, кредитним договором, укладеним між сторонами 23 серпня 2013 року, було передбачено інший розмір процентів за прострочення сплати платежів по кредиту - 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань.

Проте, оскільки відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач звільнений від такої відповідальності, то і підстав для стягнення 3% річних, в сумі 637 грн. 69 коп., нарахованих на суму простроченого кредиту - не вбачається.

Таким чином, відповідно до ст. 625 ЦК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума інфляційних втрат, нарахована на прострочені платежі по кредиту за період з 23 квітня 2014 року по 23 листопада 2015 року, в розмірі 6556 грн. 41 коп., оскільки зазначена сума є способом захисту майнового права та інтересу позивача, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Обґрунтованих доводів щодо відсутності підстав чи неправильності нарахування суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитом - 40 423 грн. 57 коп., суми інфляційних втрат, нарахованих на суму кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - 6556 грн. 41 коп., а також пені за несвоєчасне внесення платежів по кредиту - 33 грн. 11 коп., а всього на загальну суму 47 013 грн. 09 коп.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій ( прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитні кошти надавались відповідачу ОСОБА_1 на споживчі потреби в інтересах сім`ї, що не стосується соціальних прав і гарантій відповідача як учасника бойових дій, тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він як учасник бойових дій відповідно до п.13 ч 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Враховуючи вимоги вказаних норм, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду було сплачено 2184 грн. 32 коп. судового збору, а позовні вимоги задоволено на 32,28 %, то сума судових витрат, що підлягає відшкодуванню, становить: 2184 грн. 32 коп. х 32,28% = 705 грн. 10 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» заборгованість за кредитним договором від 23.08.2013 року на загальну суму 47 013 ( сорок сім тисяч тринадцять) грн. 09 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум» витрати по сплаті судового збору в розмірі 705 грн. 10 коп.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум», , адреса місцезнаходження м. Київ, вул. Леваневського, 9, кв.137.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.