Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 188/1792/17

провадження № 61-7870св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач)

суддів: Калараша А.А., Мартєва С. Ю., Петрова Є.В., Литвиненко І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року у складі судді Ніколаєвої І.К. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у складі суддів: Свистунової О.В., Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки(кадастровий номер :02:001:0329) площею 4,8700 га, на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. від ІНФОРМАЦІЯ_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 20 травня 2017 року, після смерті його батька ОСОБА_3 він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом № 507 на цю земельну ділянку

Дана земельна ділянка належала його батькові на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ДП №050571 від 25 березня 2002 року.

За життя батько позивача, будучи власником земельної ділянки, уклав 27 липня 2010 року договір оренди земельної ділянки з ПП «Перше Травня», який було зареєстровано у Державному реєстрі земель 30 березня 2011 року за № 00165, терміном на 5 років. Термін дії вказаного договору оренди землі закінчився 30 березня 2016 року.

Між позивачем та його батьком була домовленість про те, що після закінчення договору оренди землі з ПП "Перше Травня" надалі, належний останньому земельний пай, в оренду здаватися не буде, оскільки позивач виявив бажання обробляти пай батька самостійно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 156 квітня 2016 року.

Після смерті батька, позивач успадкував зазначену земельну ділянку.

У процесі оформлення документів про право на спадщину він дізнався про наявність зареєстрованого 06 березня 2017 року права оренди цієї земельної ділянки на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного між померлим батьком позивача та ОСОБА_2 (номер запису про інше речове право 19408451) терміном на 7 років.

Позивач вважав, що його батько договір оренди землі з відповідачем не підписував, вказаний договір оренди землі датований ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто за 10 днів до смерті ОСОБА_3 , який в останні дні життя, у 78 річному віці, мав погане самопочуття, а зареєстрований лише 6 березня 2017 року після смерті батька.

Зазначив, що після того, як позивач дізнався про вказану незаконну реєстрацію права оренди землі та отримавши відмову відповідача у поверненні земельної ділянки, він змушений був звернутися до органів поліції з заявою про підробку підпису батька у договорі оренди землі.

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000185. У межах даного кримінального провадження Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз була проведена судова почерковознавча експертиза, на дослідження якої було надано примірник спірного договору оренди землі та інші документи зі зразками підпису ОСОБА_3 .

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 2507-17 від 15 вересня 2017 року, підпис від імені ОСОБА_3 в графі "Орендодавець" договору оренди землі без номеру від ІНФОРМАЦІЯ_2 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з унаслідуванням його справжнього підпису.

У добровільному порядку відповідач не має наміру припиняти державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки та повертати її власнику, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

У зв`язку із викладеним просив суд визнати недійсним договір оренди землі від ІНФОРМАЦІЯ_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , (кадастровий номер :02:001:0329) площею 4,8700 га, на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, врахувавши, що він відмовляється від частини позовних вимог, а саме скасування державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , щодо передачі в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер :02:001:0329) площею 4,8700 га, на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд виходив з того, що в момент вчинення правочину мало місце порушення прав позивача, який набув право приватної власності на земельну ділянку після смерті свого батька ОСОБА_3 щодо свободи договору, необхідності згоди обох сторін при його укладанні, відсутності волевиявлення позивача відносно розпорядження земельною ділянкою, яка належить йому (особі) на праві приватної власності, передбачене вимогами частини 3 статті 203 ЦК України, недодержання яких тягне за собою недійсність правочинів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 квітня 2019 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано з суду першої інстанції справу № 188/1792/17.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, а тому наслідки недійсності правочину не застосовуються.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач успадкував земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,87 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0329, розташовану на території Лозівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 травня 2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 травня 2017 року.

Вказана земельна ділянка належала батькові позивача - ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV - ДП № 050571 виданого 25 березня 2002 року Петропавлівської районної державною адміністрацією Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації № 98-р від 22 березня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 8403.

Зазначена земельна ділянка на підставі договору оренди землі № 33 від 27 липня 2010 року передана ОСОБА_3 (батьком позивача) строком на 5 років Приватному підприємству Агрофірма "Перше травня" в особі директора Суворкина А.П.

Дія договору закінчилась 27 липня 2015 року.

Спірна земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:0329, власником якої є позивач, на даний час перебуває у оренді фізичної особи підприємця ОСОБА_2 строком на 7 років на підстав договору оренди земельної ділянки без номера від ІНФОРМАЦІЯ_2, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Державна реєстрація вказаного договору відбулася 14 березня 2017 року, майже через рік після смерті власника земельної ділянки, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Факт того, що померлий ОСОБА_3 не підписував з відповідачем договір про оренду землі без номера у с. Лозівське, Петропавлівського району Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується висновком почеркознавчої експертизи № 2507-17 від 15 вересня 2017 року, яка проводилась Дніпропетровським науково-дослідницьким інститутом судових експертиз на підставі постанови слідчого по кримінальному провадженню № 000185 за ознаками частини 4 статті 358 Кримінального Кодексу України (Далі - КК України) та висновком почеркознавчої експертизи № 661-18 від 18 березня 2018 року, яка проводилась на підставі постанови слідчого по кримінальному провадженню № 000185 за ознаками частини 1 статті 358 КК України.

По даним експертизам експертами був досліджений оригінал договору оренди землі від ІНФОРМАЦІЯ_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та надані слідчим зразки підпису ОСОБА_3 .

У висновках експертиз зазначено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі "Орендодавець" договору оренди землі без номеру від ІНФОРМАЦІЯ_2 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 11 Цивільного Кодексу України (Далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною 1 статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина 2 цієї статті).

У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору оренди, посилаючись на те, що його батько оскаржуваний договір не підписував, умови не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні земельної ділянки позивачу як власнику.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842 св 18).

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок

Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499 цс19).

Отже, колегія суддів, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499 цс19) вважає, що відсутні підстав для задоволення позовної заяви у зв`язку з невідповідністю заявленого позивачем позову способам захисту цивільних прав, встановленим законом.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 412 ЦПК України, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 409, 410, 412, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А.А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

І.В. Литвиненко