Постанова

Іменем України

17 листопада 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12924/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

в складі судді Андрейчука Т.В.

від 05 серпня 2020 року

у справі №756/2312/18 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за договорами купівлі-продажу

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договорами купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Оболонського районного суду м. Києва позов, в якому посилаючись на те, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) не виконав взятих на себе зобов`язань за договорами купівлі продажу, просила стягнути з останнього заборгованість, з урахуванням пені, інфляційних збитків та 3% річних за договорами від 05.08.2016 та від 11.08.2016 у сумі 859 968,04 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, ФОП ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому посилаючись на невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договорами, просив стягнути з останньої витрати на виготовлення товару, збитки та штраф за договорами купівлі-продажу від 05.08.2016 та від 11.08.2016 у сумі 746 600,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за договором від 05.08.2016 у сумі 217 000,00 грн, пеню у сумі 58 257,07 грн, інфляційні втрати в сумі 47 371,10 грн та три проценти річних у сумі 9 251,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 штраф за порушення умов договору від 11.08.2016 у сумі 86 800,00 грн.

У решті позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом, а також в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що призвело до неправильного вирішення первісного та зустрічного позовів, а також необґрунтованого зменшення витрат на правничу допомогу за первісним позовом.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не може в односторонньому порядку відмовитися від договору та вимагати повернення сплачених за ним коштів, а також що у ОСОБА_1 не було достовірних підстав вважати можливе невиконання ФОП ОСОБА_2 зобов`язань за договором від 11.08.2016.

Зазначила, що одностороння відмова ОСОБА_1 від договору купівлі-продажу від 11.08.2016 була правомірною та відповідала положенням ч. 3 ст. 538 ЦК України.

Також зазначила, що висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 штрафу за невиконання зобов`язання за договором від 11.08.2016 є необґрунтованим, оскільки та обставина, що ФОП ОСОБА_2 за 4 роки по обом договорам нічого не виготовив та не поставив підтверджує обґрунтованість припущень ОСОБА_1 та правомірність недоплати частини авансу по договору від 11.08.2016.

Вважала необґрунтованою відмову суду в стягненні заборгованості за договором купівлі-продажу від 11.08.2016, оскільки умовами даного договору передбачено конкретний строк повернення авансу, який прострочений продавцем, що зумовило виконання грошового зобов`язання. Щодо правомірності стягнення 3% річних посилалася на постанову Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №904/7315/17.

Крім того, зазначила, що суду надано всі докази, підтверджуючі витрати на професійну правничу допомогу, проте судом необґрунтовано зменшено суму витрат на професійну правничу допомогу на 63,3% від попередньо заявленої суми, яка становила 5% від ціни позову, що не узгоджується з практикою Верховного Суду.

За наведених обставин просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 та в частині задоволених вимог ФОП ОСОБА_2 , ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні вимог ФОП ОСОБА_2 відмовити повністю.

Також просила скасувати рішення в частині зменшення витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 43 350,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог за позовом ОСОБА_1 та в частині відмовлених позовних вимог за зустрічним позовом, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим в цій частині, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що незважаючи на підтверджений факт отримання ОСОБА_1 частини коштів від ФОП ОСОБА_2 , суд необґрунтовано зазначив, що отримання коштів не підтверджено належними доказами. Вважає, що повідомлення з месенджер WhatsApp є належним та допустимим доказом отримання коштів.

Суд дійшов помилкового висновку, що ФОП ОСОБА_2 не виконав свій обов`язок з передання товару та як наслідок зобов`язаний повернути отримані кошти за договором купівлі-продажу від 05.08.2016, оскільки ОСОБА_1 за умовами договору могла отримати товар за місцезнаходженням ФОП ОСОБА_2 , проте більш як півтора року не зверталася за отриманням товару.

Зазначав, що оскільки ОСОБА_1 допустила прострочення свого зобов`язання за договором, не повідомила місце виконання, як то передбачено договором, суд дійшов помилкового висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 отриманих коштів за договором купівлі-продажу від 05.08.2016, пені та 3% річних.

Також зазначив, що суд неправильно застосував положення ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки стягнув інфляційні витрати за договором купівлі-продажу від 05.08.2016, ціна якого визначена в доларах США. Зазначив, що такий висновок суду першої інстанції не узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц, від 11.10.2018 у справі №905/192/18 та від 05.07.2018 у справі №761/1617/15-ц.

Вказав, що за обставин відмови ОСОБА_1 від обов`язків за договорами купівлі-продажу в односторонньому порядку, суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення штрафу з ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 05.08.2016.

Крім того, додав, що стягнуті судом витрати на професійну правничу допомогу адвоката, заявлені ОСОБА_1 , є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг та часом на виконання робіт.

Скориставшись своїм правом, ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В обґрунтування відзиву зазначив, що оскільки ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 11.08.2016 не виконала свого обов`язку зі сплати 50% авансу, строк з виконання обов`язку виготовлення товару не настав, відтак доводи щодо правомірності односторонньої відмови ОСОБА_1 від зазначеного договору є безпідставними.

Також зазначив, що оскільки ОСОБА_1 не виконала обов`язку щодо сплати ФОП ОСОБА_2 повної вартості товару за договором купівлі-продажу від 11.08.2016, то суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 штрафу на користь ФОП ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідача - ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 подала до суду відзив, в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 не відповідають дійсним обставинам справи. Вважала, що зазначення адреси продавця у договорі не свідчить про те, що на момент укладення договору ОСОБА_1 було відоме місце виготовлення та зберігання товару.

Вказувала, що оскільки ФОП ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку з передачі товару за договором купівлі-продажу від 05.08.2016 та не повернув кошти, тому судом правомірно стягнуто з ФОП ОСОБА_2 пеню та 3% річних.

Крім того, вказала, що суд дійшов вірного висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 інфляційних втрат за договором купівлі-продажу від 05.08.2016, оскільки сума платежу визначена у гривні в еквіваленті до іноземної валюти, в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінювалася.

За вказаних обставин просила апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній ним частині залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого довірителя підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 просив залишити без задоволення.

Представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого довірителя підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення за первісним позовом в частині відмовлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала умови договору від 11.08.2016 щодо сплати 50% вартості товару протягом трьох днів з моменту підписання договору, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за договором від 11.08.2016.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір, за яким останній зобов`язався виготовити, встановити у місцях, визначених ОСОБА_1 , а також передати їй рекламні відеостійки Diamond TV у кількості двадцяти одиниць, загальною вартістю 868 000,00 грн, протягом сорока одного дня з моменту повної сплати за придбаний товар (т. 1, а.с. 26-29).

Відповідно до п. 4.3 даного договору загальна вартість товару (рекламні відеостійки Diamond TV у кількості двадцяти одиниць) становить 868 000,00 грн.

Пунктом 4.4 договору від 11.08.2016 передбачено, що оплата у розмірі 50% від ціни договору має бути перерахована продавцю протягом трьох днів з моменту підписання договору, інші 50% - протягом двадцяти днів.

08 серпня 2016 року на виконання умов договору від 11.08.2016 ОСОБА_1 сплатила ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 340 581,00 грн (39% від вартості товару) (т. 1, а.с. 30).

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання, взяті на себе відповідно до п. 4.4 договору від 11.08.2016, зокрема щодо сплати 50% вартості товару протягом трьох днів з моменту підписання договору.

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 надіслала ФОП ОСОБА_2 заяву про відмову від договору від 11.08.2016, в якій вона, посилаючись на положення ст. 538, 693 ЦК України, повідомляла про розірвання договору (т. 1, а.с. 31-32).

В той же час, як правильно встановлено судом, укладеним між сторонами договором від 11 серпня 2016 року не передбачено можливості односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, цей договір не розірвано у судовому порядку та не заявлено відповідних вимог у даній справі, в матеіралах справи відсутні докази, що ФОП ОСОБА_2 відмовляється передати товар за договором від 11.08.2016.

Встановивши дан іобставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для розірвання договору від 11.08.2016, відповідно до ст. 665 ЦК України, як вважає позивачка.

З наведеного слідує, що у ОСОБА_1 відсутнє право вимагати повернення сплачених за договором коштів, а згідно договору остання вправі лише за умови повної оплати отримати обумовлений договором товар.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не наводила доводів щодо неправильності висновку суду про відсутність підстав для розірвання договору, а лише посилалася на обставини зазначені у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов'язання згідно п. 4.4. договору від 11.08.2016 щодо сплати половини вартості товару протягом трьох днів з моменту підписання договору, а тому відсутні підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_2 коштів, сплачених за цим договором.

До того ж, суд першої інстанції врахував, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність підстав для сплати ОСОБА_1 39% вартості товару, а не 50% як обумовлено в договорі від 16.08.2016.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , мотивуючи свою відмову належним чином виконати пункт 4.4. договору від 11.08.2016 посилалась на положення ч. 3 ст. 538 ЦК України та зазначила, що нею не сплачено 50% вартості, оскільки після закінчення триденного строку з моменту укладення договору вона зрозуміла, що ФОП ОСОБА_2 не розпочав виконання раніше укладеного договору від 05.08.2016.

Так, за приписами ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

В той же час, як правильно зазначено судом в мотивувальній частині рішення у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що через три дні після укладення договору від 11 серпня 2016 року, тобто 15 серпня 2016 року, у ОСОБА_1 уже були достовірні підстави вважати, що ФОП ОСОБА_2 не виконає свого обов`язку за договором у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, зважаючи на те, що 15 серпня 2016 року у ФОП ОСОБА_2 був достатній час для належного виконання договору.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 безпідставно не виконала положення договору від 11 серпня 2016 року щодо сплати ФОП ОСОБА_2 50% вартості товару протягом трьох днів з дня укладення договору.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незгоди з встановленими судом обставинами про відсутність в матеріалах справи належних доказів, що у ОСОБА_1 були достовірні підстави вважати, що ФОП ОСОБА_2 не виконає свого обов`язку за договором від 05 серпня 2016 року. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 лише вказала обставини на які посилалася у позовній заяві, а тому такі доводи не потребують додаткового правового аналізу судом апеляційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконала умови п. 4.4. договору від 11.08.2016 щодо сплати половини вартості товару в обумовлений в договорі строк, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо обов'язку відповідача повернути аванс у зв'язку з не поставленням в строк товару.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 сплачених за договором від 11.08.2016 коштів у сумі 340 581,00 грн, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення пені в сумі 91 434,33 грн, інфляційних втрат в сумі 80 547,41 грн та 3% річних в сумі 15 525,46 грн, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про стягнення коштів в сумі 340 581,00 грн.

З огляду на викладене, є неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для задоволення вимог про стягнення неустойки за договором від 11.08.2016.

Установивши, що ОСОБА_1 в односторонньому порядку не виконала умови п. 4.4. договору від 11.08.2016 та врахувавши положення п. 6.6. цього ж договору, в якому сторони погодили, що за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань, що випливають з договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10% від ціни товару, зазначеної у п. 4.2. договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення зустрічної позовної вимоги ФОП ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 86 800,00 грн (868 000,00х10%=86800,00).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що задоволення позовної вимоги ФОП ОСОБА_2 про стягнення штрафу є необґрунтованим не спростовують висновку суду щодо задоволення даної зустрічної позовної вимоги.

Поряд з цим, суд дійшов обґрунтованого висновку, що не підлягають задоволенню вимоги ФОП ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на придбання матеріалів для виготовлення товару за договором від 11 серпня 2016 року та їх зберігання, оскільки, не отримавши повну оплату за договором, ФОП ОСОБА_2 не зобов`язаний був вчиняти будь-які дії, пов`язані з початком виконання умов договору та нести витрати на придбання матеріалів, а в подальшому і на їх зберігання. А відтак ців итрати не можуть вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Більш того, як правильно зазначено судом у рішенні, надані ФОП ОСОБА_2 докази на підтвердження виготовлення товару достовірно не свідчать, що матеріали придбавались саме на виконання умов договору від 11 серпня 2016 року, позаяк ФОП ОСОБА_2 є суб`єктом підприємницької діяльності та одним з видів діяльності якого є виготовлення рекламних стійок, а відтак міг придбавати матеріали для виконання й іншого договору, укладеного з іншим контрагентом.

Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 таких висновків суду не спростовують та фактично зводяться до доводів зустрічної позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, а тому і не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_2 грошових коштів сплачених ОСОБА_1 за договором від 05.08.2016 в сумі 217 000,00 грн, пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 58 257,07 грн, інфляційних втрат в сумі 47 371,10 грн та 3% річних в сумі 9 251,67 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір, за яким останній зобов`язався виготовити, встановити у місцях, визначених ОСОБА_1 , а також передати їй рекламні відеостійки DiamondTVу кількості п`яти одиниць, загальною вартістю 217 000,00 грн, протягом сорока одного дня з моменту повноїсплати за придбаний товар (т. 1, а.с. 14-17).

З аналізу укладеного між сторонами договору вбачається, що даний договір є змішаним і містить положення щодо договору купівлі-продажу та договору підряду, оскільки товар замовлений покупцем повинен був не тільки виготовлений а й встановлений у визначеному саме покупцем місці. І тільки після цього переданий покупцеві.

Відповідно до п. 4.3 загальна вартість товару (рекламніві деостійки Diamond TV у кількості п`яти одиниць) становить 217 000,00 грн.

Пунктом 4.4 договору від 05 серпня 2016 року встановлено, що оплата у розмірі 50% від ціни договору має бути перерахована продавцю протягом трьох днів з моменту підписання договору, інші 50% - протягом двадцяти днів.

05 серпня 2016 року ОСОБА_1 у повному обсязі сплатила визначену договором вартість товару, що становила 217000,00 грн (т .1, а.с. 18).

Згідно з пунктом 5.1.1 договору від 05 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_2 зобов`язався виготовити, встановити товар у визначених цим договором місцях та передати покупцеві товар протягом сорока одного дня з моменту 100% оплати товару.

В пункті 5.1.2 договору від 05.08.2016 сторони погодили, що місце поставки, встановлення товару буде визначеноу Додатку №1до договору.

Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами Додатку №1, в якому мало б бути визначено місце поставки товару. А як зазначено у пункті 1.1. договору від 05.08.2016 товар має бути поставлений та встановлений у місці, визначеному саме покупцем ОСОБА_1 .

Крім того, згідно пунктів 6.1, 6.2 договору від 05 серпня 2016 року у випадку порушення зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність визначену цим договором чи чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що ОСОБА_1 вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов'язання, зокрема повідомила про визначення місця встановлення товару.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що замовлений у відповідача товар, це рекламні стійки, які встяновлюються у торгівельних центрах.

З наведеного слідує, що до визначення покупцем місця поставки продавець ФОП ОСОБА_2 не міг виконати свій обов'язок за договором щодо виготовлення, встановлення та в подальшому передачі товару за місцем виготовлення.

За приписами статті 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, за зобов'язанням про передання товару (майна) виконання провадиться за місцем виготовлення або зберігання товару (майна) (п. 3 ч. 1 ст. 532 ЦК України).

Аналіз вказаних обставин та наведених положень закону приводить до висновку, що у разі не визначення ОСОБА_1 місця поставки товару, остання могла отримати товар за місцезнаходженням ФОП ОСОБА_2 , яке вказано у договорі.

В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 зверталася до ФОП ОСОБА_2 за отриманням товару, згідно договору від 05.08.2016.

За наведених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач за первісним позовом не виконав свій обов`язок з поставки товару, а тому повинен повернути отримані грошові кошти.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 217 000,00 грн є неправильним та суперечить нормам матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 217 000,00 грн з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в сумі 217 000,00 грн, не підлягають і задоволенню позовні вимоги про стягнення неустойки (пені, інфляційних втрат та 3% річних), нарахованих на цю суму, як такі, що є похідними позовними вимогами.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, то у ФОП ОСОБА_2 залишаються зобов'язання за договором. Тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 коштів за договором від 05.08.2011, витрачених ним на виготовлення товару та неустойки нарахованої на цю суму.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставне зменшення суми судових витрат понесених на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду в частині задоволених первісних позовних вимог, то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції про вирішення первісного позову в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок розподілу судових витрат законодавцем визначено у статті 141 ЦПК України. Зокрема, згідно з частини 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статі 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, відсутні підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та витрат на правничу допомогу.

Враховуючи те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог у повному обсязі.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай