КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/2295/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Савлук Т.В.

18 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стіварі», Акціонерного товариства «Акцент-банк» про визнання договорів недійсними та зобов`язання повернути кошти,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ТОВ Стіварі», АТ «Акцент-банк» та просила:

визнати договір №СК1601 від 16 січня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «СТІВАРІ» недійсним правочином;

зобов`язати ТОВ «СТІВАРІ» повернути ПАТ «Акцент-Банк» 11 639,00 грн.;

визнати заяву позичальника №АВН0F658 від 16 січня 2018 року, укладену між ПАТ«Акцент-Банк» та ОСОБА_2 недійсним правочином.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що АТ «Акцент-банк» безпідставно включено до загальної суми кредиту, виданого позичальнику 2 978,42 грн., яка не включена до сукупної вартості товарів та послуг, що надаються ОСОБА_2 за договором №СК1601 від 16 січня 2018 року.

Звертає увагу на те, що усі події відбувалися в один день 16.01.2018, проте у договорі значиться дата його укладення 16.01.2017.

Вказує, що клопотання позивача про витребування доказів залишилося поза увагою суду. Зазначає, що договір укладений без дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11046/2020
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним, з огляду на те, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оскільки вимоги ОСОБА_2 про повернення Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк» кошти в розмірі 11 639,00 грн., є похідними від основних його вимог про визнання недійсними правочину, та визнання заяви позичальника №АВН0F658 від 16 січня 2018 року укладену між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 недійсним правочином у задоволенні яких судом відмовлено, то вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг СК1601, за умовами якого, право власності на Комплекс по догляду переходить від сторони-1 до замовника, після підписання акта приймання-передачі товару. При передачі товару Комплексу по догляду, Сторони складають та підписують Акт приймання-передачі згідно Переліку №1 (специфікації). Одночасно Сторона-1: передає замовнику документи що підтверджують якість і безпечність придбаного Комплексу по догляду; надає необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар та послуги в супровідній документації, що додаються до продукції, поточній формі, що доводиться до замовника Допоміжні супроводжуючі косметологічні послуги, які входять до складу Комплексу до догляду, можуть надаватися третьою особою, залученою стороною-1 без попереднього погодження з замовником.

Пунктом 1.1 договору про надання послуг обумовлено, що ТОВ «СТІВАРІ» надає замовнику Комплекс по догляду в обумовленому цим Договором асортименті згідно Переліку№1 (специфікації) у разі надання замовником порядку оплати згідно п. 5.2. та виконання умов порядку передачі комплексу по догляду згідно п.п. 2.1, 2.2, цього Договору.

Розділом 5 договору про надання послуг визначено, що вартість послуг складає 10 160,58 грн. Замовнику надається можливість сплатити Комплекс по догляду двома способами, сплатити єдино разовим платежем на поточний рахунок Сторони-1, або через банківські установи.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі наданих послуг вартість яких становить 10 160,58 грн.

16 січня 2018 року позивач звернулася до ПАТ «Альфа-Банк» із офертою на укладення угоди про надання споживчого кредиту.

16 січня 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» прийняло пропозицію ОСОБА_2 що міститься в оферті на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 713898 від 16 січня 2018 року та надало позивачу споживчий кредит в сумі 11 639,00 грн.

Згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії визначено 15 січня 2020 року.

Позивач зазначила, що протягом року їй багаторазово телефонували незнайомі особи жіночої статі та в нав`язливій формі пропонували відвідати безкоштовну процедуру по догляду за волоссям. Після чергового дзвінка позивач погодилася на проведення пробної безкоштовної процедури, попередньо записавшись на відвідування салону 16 січня 2018 року.

ОСОБА_2 вказала, що договір та заяви позичальника, укладені без дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що дає підстави для застосування наслідків передбачених ч. 5 ст. 18 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 901 ЦК України визначає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріали справи свідчать, що 16 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг СК1601, за умовами якого, право власності на Комплекс по догляду переходить від сторони-1 до замовника, після підписання акта приймання-передачі товару. При передачі товару Комплексу по догляду, Сторони складають та підписують Акт приймання-передачі згідно Переліку №1 (специфікації). Одночасно Сторона-1: передає замовнику документи що підтверджують якість і безпечність придбаного Комплексу по догляду; надає необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар та послуги в супровідній документації, що додаються до продукції, поточній формі, що доводиться до замовника Допоміжні супроводжуючі косметологічні послуги, які входять до складу Комплексу до догляду, можуть надаватися третьою особою, залученою стороною-1 без попереднього погодження з замовником.

Згідно з ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пунктом 1.1 договору про надання послуг обумовлено, що ТОВ «СТІВАРІ» надає замовнику Комплекс по догляду в обумовленому цим Договором асортименті згідно Переліку№1 (специфікації) у разі надання замовником порядку оплати згідно п. 5.2. та виконання умов порядку передачі комплексу по догляду згідно п.п. 2.1, 2.2, цього Договору.

Розділом 5 договору про надання послуг визначено, що вартість послуг складає

10 160,58 грн. Замовнику надається можливість сплатити Комплекс по догляду двома способами, сплатити єдиноразовим платежем на поточний рахунок Сторони-1, або через банківські установи.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі наданих послуг вартість яких становить 10 160,58 грн.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За наведеного, відповідно до змісту договору про надання послуг СК1601 вбачається, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, які відповідають вимогам чинного законодавства, враховуючи погодження останнього підписом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір може бути визнаний судом недійсним за умов доведеності позивачем факту порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства, істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Звертаючись до суду із відповідними вимогами про визнання недійсним укладений з ТОВ «СТІВАРІ» договір про надання послуг та заяву позичальника №АВН0F658 від 16 січня 2018 року, укладену між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 на укладення кредиту, ОСОБА_2 посилалась на нечесну підприємницьку практику та вчинення щодо неї примусу і психологічного тиску.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Відсутні дані на підтвердження залякування позивача, що в неї є всі шанси облисіти, у разу якщо вона не проведе комплекс процедур по відновленню волосся, та що такі заходи не є необхідними для позивача.

Таким чином, доводи позивача про її залякування, що в неї є всі шанси облисіти, у разі не проведення комплексу процедур по відновленню волосся, не можна визнати нечесною підприємницькою діяльністю в розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормою ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Встановлено, що 16 січня 2018 року сама позивач звернулася до ПАТ «Альфа-Банк» із офертою на укладення угоди про надання споживчого кредиту, яку Банк прийняв на укладення угоди про надання споживчого кредиту від 16 січня 2018 року та надало ОСОБА_2 споживчий кредит в сумі 11 639,00 грн.

Отже, позивач виявила бажання та звернулася до ПАТ «Альфа-Банк»з вимогою про надання споживчого кредиту, а тому погодилась з його умовами, здійснивши підпис.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсним укладений з ТОВ «СТІВАРІ» договір про надання послуг та кредитний договір № 713898 від 16 січня 2018 року укладений з ПАТ «Альфа-Банк» правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що усі події відбувалися в один день 16.01.2018, проте у договорі значиться дата його укладення 16.01.2017 не може бути підставою для визнання останнього недійсним.

Також при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що договір укладений без дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи відсутність підстав для визнання недійсною заяву на укладення кредитного договорувід 16 січня 2018 року, не підлягають і задоволенню позовні вимоги про повернення Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк» коштів в розмірі 11 639,00 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова