Справа № 461/2859/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/835/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Цяцяк Р.П.

секретаря: Фейір Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представників позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обгрунтовання заявленого позову покликався на те, що 03 березня 2011 року між позивачем та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було підписано новацію - договір про визнання ними солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США. 03 жовтня 2017 року Галицьким районним судом міста Львова прийнято рішення (справа №461/2066/17 про стягнення солідарного боргу за договором від 03.03.2011 року із ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в розмірі 405 000, 00 (чотириста п`ять тисяч) гривень. Рішення Галицького районного суду у справі в №461/2066/17 вступило в законну силу 26.02.2019 року. Рішення Галицького районного суду у справі в №4 61/2066/17 перебуває на примусовому виконанні в Шевченківському ВДВС міста Львова. Станом на 17 квітня 2019 року рішення Галицького районного суду у справі в №461/2066/17 - не виконано, боргу в розмірі 405 000,00 (чотириста п`ять тисяч) гривень не повернуто. На підставі викладено, просив позов задоволити, та стягнути проценти за користування коштами.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення коштів - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ОСОБА_6 проценти за користування коштами в розмірі 418506 (чотириста вісімнадцять тисяч п`ятсот шість) гривень 51 копійка.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати на оплату судового збору в розмірі 2092,54 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати на оплату судового збору в розмірі 2092,54 грн.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликаються на те, що істотною умовою заміни одного виду договірних зобов`язань на позикове зобов`язання є домовленість сторін, оскільки сторонами договору про визнання боргу є ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 з іншого боку, підставою новації боргу у позикове зобов`язання повинно передувати насамперед домовленість усіх сторін. Позивачем по справі не надано будь якого належного та допустимого доказу про визнання боргу від 3 березня 2011 року позиковим зобов`язанням. Законодавець передбачив, що заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться у формі встановленій для договору позики. Між сторонами договору про визнання солідарного боргу від 03.03.2011 року жодного разу, в письмовій формі, не укладалися будь - які договори позики та не видавалися розписки або інші боргові документи, які б свідчили про передачу грошових коштів відповідачам.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на підтримання апеляційної скарги, пояснення представників позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що 03 березня 2011 року між ним та відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_7 було підписано договір про визнання солідарного боргу перед кредитором, який виник з надання кредитором юридичних та адвокатських послуг в період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року.

03 жовтня 2017 року Галицьким районним судом м. Львова прийнято рішення у справі № 461/2066/17, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено повністю та стягнуто на його користь солідарно борг за договором від 03.03.2011 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в розмірі 405 000 грн. Це рішення суду залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, станом на 17 квітня 2019 року не виконано. Позикові зобов`язання у відповідачів виникли з 29.12.2011 року - часу завершення у Шевченківському районному суді м. Львова провадження у справі № 2-116/10.

На підставі п.5 ст. 82 ЦПК України наявність заборгованості відповідачів за договором від 03.03.2011 року в розмірі 405 000 не підлягає доказуванню, оскільки встановлена рішенням суду, що набрало законної сили. Договором від 03 березня 2011 року про визнання солідарного боргу розмір процентів не передбачено.

Встановивши зазначені обставини, суд прийшов до висновку, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 536 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, і розмір процентів необхідно визначити на рівні облікової ставки Національного банку України. також суд керувався положеннями ст.ст. 524, 533 ЦК України щодо валюти грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 березня 2011 року між позивачем як кредитором з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_7 як боржниками - з іншої сторони, укладено договір про визнання солідарного боргу, який виник з надання кредитором юридичних та адвокатських послуг в період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено повністю та стягнуто на його користь солідарно борг за договором від 03.03.2011 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в розмірі 405 000 грн.

Відповідно до п.2 договору від 03 березня 2011 року борг встановлено в іноземній грошовій одиниці - доларах США.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що зміст п. 2 договору від 03 березня 2011 року полягає у визначенні боргового зобов`язання саме в іноземній грошовій одиниці - доларах США, а не у визначенні в іноземній валюті грошового еквіваленту зобов`язання, вираженого в гривні України, можливість чого передбачена ч. 2 ст. 533 ЦК України. Цього висновку не спростовує факт ухвалення судом рішення від 03 жовтня 2017 року у національній валюті, адже основне (первинне) зобов`язання визначено саме в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), який всупереч положенням ч. 4 ст. 263 ЦПК України не враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

При цьому, з огляду на фактичні обставини даної справи, судом першої інстанції безпідставно враховано правовий висновок щодо застосування положень ст. 536 ЦК України, викладений в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/639/18, адже не встановлено факту користування чужими коштами, та не встановлено розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (з урахуванням висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18, враховуючи визначення валюти зобов`язання в іноземній валюті).

У цьому зв`язку, поза увагою місцевого суду залишено правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду в постановах від: 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) та 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) щодо застосування положень ст. 536 ЦК України, якою помилково керувався суд, вирішуючи переглядувану в апеляційному порядку дану справу.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. (SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE №4909/04 §58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_6 про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування коштами за договором про визнання солідарного боргу від 03 березня 2011 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

У зв`язку з цим, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 11.12.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М

Судді: Мельничук О.Я.

Цяцяк Р.П.