Справа № 274/3561/17 Провадження № 2/0274/168/20
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
18.11.20 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Білань О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якої є Вольнюк В.В.,
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , представником якого є ОСОБА_3 ,
провизнання недійсним та скасування наказу, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, видачу наказу та внесення нового запису до трудової книжки,
У вересні 2017 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом, у якому з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог (т. 1, а. с. 22, 172, 212, т. 2, а. с. 46), просить визнати недійсним та скасувати наказ № 6-к від 13.06.2017 р., виданий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі Підприємець) про її звільнення з посади менеджера зі збуту із 13.06.2017 р., стягнути з ОСОБА_4 на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 3 200,00 грн. за період роботи з 13.06.2017 р. по 04.07.2017 р., стягнути з ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із 05.07.2017 р. по 09.11.2019 р. у розмірі 101 883,00 грн., та зобов`язати Підприємця видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.10.2016 р. ОСОБА_1 працевлаштувалась до ОСОБА_4 на посаду менеджера зі збуту з повною матеріальною відповідальністю, з часом їй та іншим співробітникам були створені нестерпні умови праці, тому 12.06.2017 р. вона подала заяву про звільнення з 12.06.2017 р. за власним бажанням, на що Підприємець наклав резолюцію "відпрацювати два тижні", та вона продовжила роботу, однак її не звільняли та розрахунок не проводили. 04.07.2017 р. вона разом з іншими працівниками наполягали, щоб з ними провели повний розрахунок за фактично відпрацьований час, проте їй повідомили, що була виявлена недостача і тому заробітну плату за період з 12.06.2017 р. по 04.07.2017 р. вона не отримає Також Підприємець повідомив, що існує наказ від 13.06.2017 р., згідно з яким її звільнено з роботи 13.06.2017 р., який вона нібито відмовилась підписувати, про що Підприємцем складено акт. Однак, фактично ОСОБА_1 наказ про звільнення отримала 10.07.2017 р., про що розписалась у ньому.
Підприємець проти позову заперечив та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що 12.06.2017 р. ОСОБА_1 звернулася із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням з дня звернення, на що він погодився, оскільки ОСОБА_1 не бажала продовжувати працювати, а в магазині не здійснювалась торгівельна діяльність, тому 13.06.2017 р. видано наказ № 6-к про розірвання трудового договору на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.11.2016 р. В день звільнення 13.06.2017 р., він мав намір видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, проте ОСОБА_1 після ознайомлення з наказом про звільнення без пояснення причини відмовилася його підписувати та не захотіла отримувати належно оформлену трудову книжку, що змусило його в присутності бухгалтера скласти акт від 13.06.2017 р. № 2. 13.06.2017 р. ОСОБА_1 припинила працювати у нього. З 14.06.2017 р. у магазині, де працювала ОСОБА_1 , фактично торгівельна діяльність не здійснювалась, оскільки проводився переоблік товарів у зв`язку з його закриттям, на підтвердження чого наявні відповідні документи. Посилання ОСОБА_1 у позовній заяві позовній заяві на те, що на її заяві про звільнення було накладено резолюцію "відпрацювання два тижні", не відповідає дійсності, оскільки на заяву ОСОБА_1 було накладено резолюцію "без відпрацювання два тижні, з проведенням інвентаризації матеріальних цінностей з 12 13.06.2017 р. та звільнити з 13.06.2017 р.".
Судом з`ясовано, що 19.10.2016 р. між Підприємцем та ОСОБА_1 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю № 5 (т. 1, а. с. 5), відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язувалася виконувати роботу менеджера зі збуту, а ОСОБА_2 оплачувати працю у розмірі 1 450,00 грн. на місяць, про що зроблено запис у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 15).
Між Підприємцем та ОСОБА_1 укладено договір № 3 про повну матеріальну відповідальність від 20.10.2016 р., згідно з умовами якого ОСОБА_1 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність, як за всі передані їй в установленому порядку Підприємцем для роботи товарно-матеріальні цінності, документацію та інші необхідні документи на день підписання договору, так і за всі ті, що будуть надходити йому протягом всього терміну дії договору, ОСОБА_1 зобов`язується дбайливо ставитися до переданих їй для роботи матеріальних цінностей, документації, вживати заходів для попередження збитків та у випадку виявлення недостачі переданих ОСОБА_1 товарно-матеріальних цінностей, документації та інших документів або псування з її вини вона зобов`язується відшкодувати вартість відсутніх або зіпсованих з її вини товарно-матеріальних цінностей (т. 1, а. с. 6).
ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_4 із заявою про звільнення її з роботи з 12.06.2017 р. за власним бажанням, на якій міститься резолюція "з відпрацюванням два тижні" (т. 1, а. с. 7).
У матеріалах справи міститься копія вищезазначеної заяви ОСОБА_1 з резолюцією "без відпрацюванням два тижні. Провести інвентаризацію матеріальних цінностей 12-13.06, звільнити з 13.06.2017 р." (т. 1, а. с. 114).
Наказом № 6-к від 13.06.2017 р. Підприємця ОСОБА_1 звільнено з роботи менеджера зі збуту з 13.06.2017 р. згідно статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням та виплачено компенсацію за невикористану відпустку з 19.10.2016 р. по день звільнення, з яким ОСОБА_1 ознайомлена 10.07.2017 р. (т. 1, а. с. 9), що також підтверджується записами у пункті 15 трудового договору між працівником і фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю № 5 від 19.10.2016 р., та у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та (т. 1, а. с. 5, 15).
З наказу № 1 від 12.06.2017 р. Підприємця про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей вбачається, зокрема, що у зв`язку із звільненням працівників (матеріально-відповідальних осіб) менеджера зі збуту ОСОБА_5 , менеджера зі збуту ОСОБА_1 , вантажника ОСОБА_6 та закриттям магазину з продажу будівельних матеріалів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наказано провести повну інвентаризацію активів та зобов`язань зазначеного магазину, з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом 13.06.2017 р. з обов`язковим складенням відповідних інвентаризаційних документів, інвентаризацію провести в наступні терміни: товарино-матеріальних цінностей з 12.06.2017 р. по 13.06.2017 р. та у присутності матеріально-відповідальних осіб, про що останніх повідомити (т. 1, а. с. 99).
У вищезазначеному наказі підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відсутні (т. 1, а. с. 99).
13.06.2017 р. Підприємцем складено акт недостачі по товарно-матеріальним цінностям № 1, згідно якого виявлено недостачу на суму 2 120,00 грн., який міститься підпис лише Підприємця, а підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відсутні (т.1, а. с. 100).
13.06.2017 р. Підприємцем складено акт № 1 інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, відповідно до якого, по даним бухгалтерського обліку товар на суму 44 316,54 грн., фактично товар на суму 42 196,54 грн., який міститься підпис лише Підприємця, а підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відсутні (т. 1, а. с. 198 200).
13.06.2017 р. Підприємцем складено акт № 2 прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, всього найменувань товару 253 на суму 72 575,73 грн., який містить підпис Підприємця (здав) та ОСОБА_8 (прийняла) (т. 1, а. с. 189 190).
З довідки ОСОБА_4 вбачається, що грошові кошти з магазину по АДРЕСА_1 , з 14.06.2017 р. не надходили та не оприбутковувались (т. 1, а. с. 183).
Згідно копій нефіскальних чеків, копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину, що за адресою: АДРЕСА_1 , та копій прибуткових накладних, 13.06.2017 р. 24.06.2017 р., 26.06.2017 р. 01.07.2017 р., 03.07.2017 р. 04.07.2017 р. товар було відчужено окремим покупцям, ФОП ОСОБА_8 та у магазин ТД-1 (т. 1, а. с. 119 128, 129 155, 156 171).
04.07.2017 р. ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулися із колективним зверненням до Управління Держпраці у Житомирській області, яке зареєстровано 04.07.2017 р. № Ко-623, у якому просили провести перевірку ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що 12.06.2017 р. ними були написані заяви на звільнення за власним бажанням, на яких була резолюція "відпрацювати два тижні", але 13 червня був наявний наказ про їх звільнення з яким вони не ознайомлювалися, та остаточний розрахунок з ними не був проведений. Також вони здавали майно, тому працювали офіційно з 13.06.2017 р. по 04.07.2017 р., трудові книжки не отримували (т. 1, а. с. 8).
З листів Управління Держпраці у Житомирській області від 31.07.2017 р. № 19/376/Ко-623 та 31.05.2018 р. № 2349 вбачається, що перевірки з питань додержання законодавства про працю підприємств, установ та організацій призупинено до затвердження форми акта, довідки, припису, які затверджуються Міністерством соціальної політики України та оприлюднюються на офіційному веб-сайті Держаної служби з питань праці (т. 1, а. с. 204, 205).
05.07.2017 р. Підприємцем надіслано ОСОБА_1 лист-повідомлення, в якому зазначено, зокрема, що вона була звільнена 13.06.2017 р. за власним бажанням та в день звільнення їй було повідомлено про необхідність підписати та ознайомитися з наказом про звільнення, підписати відомість про виплату грошей, отримати розрахункові, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, розписатися в трудовому договорі та отримати трудову книжку, але в день звільнення ОСОБА_1 відмовилася підписувати та ознайомлюватися з наказом, а також підписувати відомість про виплату грошей, відмовилась отримувати розрахункові та трудову книжку, про що складено акт в присутності свідків, причини відмови вона не повідомила, від продовження роботи відмовилась, а тому повідомляється про необхідність негайно з`явитися за адресою: АДРЕСА_2 , розписатися у всіх необхідних документа (наказ про звільнення, відомість про виплату грошей, трудовий договір) та отримати розрахункові і трудову книжку (т. 1, а. с. 10).
10.07.2017 р. ОСОБА_1 звернулась із заявою до Підприємця, у якій, зокрема, просила виплати їй невиплачену заробітну плату у розмірі 4 022,72 грн. за період роботи з 13.06.2017 р. по 04.07.2017 р., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із 05.07.2017 р. по день фактичного розрахунку, видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі (т. 1, а. с. 11).
20.07.2017 р. Підприємець надіслав ОСОБА_1 лист, у якому, зокрема, повідомив, що 13.06.2017 р. її було звільнено за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, враховуючи відсутність штату працівників ним було прийнято рішення про закриття з 14.06.2017 р. магазину з продажу будівельних матеріалів, що за адресою: АДРЕСА_1 , та розірвання договору оренди тимчасових споруд, в котрих здійснювалась діяльність з продажу будівельних матеріалів (т. 1, а. с. 13).
З довідки від 20.07.2017 р. № ДУ000000002 про доходи, виданої Підприємцем вбачається, що ОСОБА_1 з січня по червень 2017 р. нараховано заробітну плату у розмірі 17 036,63 грн. (т. 1, а. с. 14).
13.06.2017 р. Підприємцем разом із бухгалтером ДП "Автоцентр" ОСОБА_9 складено акт № 2 про відмову ОСОБА_1 від проставлення підпису про ознайомлення з наказом та отримання розрахунку і отримання трудової книжки (т. 1, а. с. 31).
З табелю обліку використання робочого часу від 30.06.2017 р. Підприємця випливає, що ОСОБА_1 за період з 01.06.2017 р. по 30.06.2017 р. працювала 8 днів та останнім її робочим днем є 13.06.2017 р. (т. 1, а. с. 32).
Згідно довідки Підприємця, ОСОБА_1 була звільнена 13.06.2017 р. і з 14.06.2017 р. не працювала (т. 1, а. с. 33).
Відповідно до довідок ОСОБА_4 , перед ОСОБА_1 станом на 13.06.2017 р. та 11.09.2017 р. немає заборгованості по заробітній платі (т. 1, а. с. 88, 203).
З відомості на виплату грошей № 14 за червень 2017 р. вбачається, що 10.07.2017 р. ОСОБА_1 було виплачено грошові кошти у розмірі 2 251,29 грн. (том 1, а. с. 43).
Відповідно до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ОСОБА_4 , ОСОБА_1 отримала трудову книжку 10.07.2017 р. (том 1, а. с. 96 97).
У рішенні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08.01.2020 р. у справі № 274/3562/17 у справі за аналогічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , у якому постановою Житомирського апеляційного суду від 10.09.2020 р. було змінено абзац третій його резолютивної частини, а в інішй частині яке було залишено без змін, зазначено, що, зокрема (т 2, а. с. 135 152).:
"Свідок ОСОБА_10 пояснив, що у він постійно купував товар у магазині будівельних матеріалів на вул. Одеській до його закриття у червні 2017 року. У той час, коли магазин закривався, ОСОБА_11 та ще одна жінка підраховували та пакували увесь товар, що в магазині. Він щось хотів купити, однак йому не продали, пояснюючи, що закривають магазин. ОСОБА_2 він там не бачив.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що 18.06.2017 вона купувала товар у магазині будівельних товарів на вул. Одеській у м. Бердичеві. Чек у неї зберігся. Їй було відомо, що ОСОБА_11 звільнили, не розрахувавшись. Коли вона купувала товар, ОСОБА_11 і ОСОБА_13 рахували та пакували товар у магазині.
Свідок ОСОБА_14 , головний бухгалтер ДП "Автоцентр" пояснила, що вона була очевидцем того як 2 роки тому, в середині червня 2017 року працівники ОСОБА_15 , дві дівчини, відмовились від отримання документів про їх звільнення, про що було складено акт. Відмова була зафіксована у її кабінеті, що по АДРЕСА_2 , в робочий час. Вона не перебувала із ОСОБА_16 у трудових відносинах. Вона підписувала цей акт як свідок. З ОСОБА_17 не перебувала у трудових відносинах.
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_13 працював у ФОП ОСОБА_2 у магазині будівельних матеріалів у м. Бердичеві на вул. Одеській, на посаді вантажника. 12.06.2017, разом з іншими працівниками він написав заяву на звільнення з роботи, оскільки умови праці були незадовільними. На їх заяви було вказано відпрацювати два тижні та вони продовжували працювати, перевозили товар та склади ТД 1 та ТД 2. Готівкові грошові кошти, виручені від продажу товару в цей період передавати ОСОБА_18 , про що той розписувався в журналі, який вели ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . Товар переміщали на інші склади з 13 червня десь до 2 липня 2017 року. У цей період ОСОБА_17 не відпускав товар, забирав лише готівку. Він перевозив товар, а ОСОБА_11 і ОСОБА_13 все пакували. Оскільки з ними не розраховувались 04.07.2017 вона поїхали в Управління Держпраці у м. Житомир, де написали заяву про порушення їх трудових прав. Лише 10 липня 2017 року з ними розрахувалися до 13 червня 2017 року. Його аналогічний позов залишено без розгляду.
Свідок ОСОБА_19 , працює директором ТОВ "Торговий дім", пояснила, що у червні 2017 року з магазину будівельних матеріалів, що на "Червоній горі" у м. Бердичеві у магазин на вул. Ватутіна у м. Бердичева перевозили товар, який пакували та передавали працівники магазину ОСОБА_13 та ОСОБА_11 . Товар перераховували за накладними. Документи про отримання товару на підприємстві не збереглися. В який період це тривало пояснити не може. Така передача товару не могла бути проведена за один чи два дні.
Свідок ОСОБА_20 , директор ДП "Автоцентр" пояснив, що два роки тому ДП «Автоцентр» надавало послуги з перевезення товару ФОП ОСОБА_17 у зв`язку із закриттям магазину.
Свідок ОСОБА_21 , батько позивачки пояснив, що його дочка ОСОБА_11 12.06.2017 написала заяву на звільнення, та того дня ввечері дочка сказала, що їй потрібно відпрацювати два тижні та передати все майно з магазину. Дочка після цього щодня ходила на роботу. Там вона та ОСОБА_13 пакували увесь товар з магазину та передавали на інші магазини. Він бачив як вони вантажили товар разом з ОСОБА_22 . Це все тривало до 04 липня 2017 року. За цей час у них був лише один вихідний день на день міста. На дочку чинився тиск, в тому числі і щодо цієї справи в суді.
Свідок ОСОБА_1 пояснила, що вона працювала разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_22 у ФОП ОСОБА_17 у магазині на АДРЕСА_1 . 12 червня 2017 року вони написали заяви не звільнення, проте продовжували працювати, проводили ревізію. Потім ОСОБА_17 повідомив, що закриваємо магазин та вони передавали товар на інші магазини. При цьому також продавали товар покупцям. Готівкові кошти, отримані від продажу товару у цей період забирали або ОСОБА_17 або ОСОБА_23 . Вихідний день у них був лише в неділю на день міста. Вони з ОСОБА_11 вели робочий зошит, у якому записували проданий чи переміщений товар, про видачу готівки. Про їх звільнення з 13.06.2017 вони дізналися 10 липня 2017 року".
Згідно частин першої, четвертої, шостої та сьомої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 31 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.
Пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, зокрема, що підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).
Частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням чинного законодавства, оскільки остання після написання заяви 12.06.2017 р. про звільнення продовжувала працювати у ОСОБА_4 та виконувала покладені на неї обов`язки, зокрема, здійснювала передачу товарно-матеріальних цінностей з магазину, а відтак наказ від 13.06.2017 р. № 6-к Підприємця в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи менеджера зі збуту з 13.06.2017 р. згідно статі 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
ОСОБА_1 , як вище зазначено, після звільнення продовжувала працювати у Підприємця, а відтак, Суд вважає, що датою звільнення ОСОБА_1 має бути 26.06.2017 р., тобто 14 день після написання заяви ОСОБА_1 про звільнення її за власним бажанням.
Як раніше встановлено Судом, ОСОБА_1 виплачена заробітна плата за період до 13.06.2017 р., а тому з Підприємця на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період роботи з 14.06.2017 р. по 26.06.2017 р. пропорційно відпрацьованому часу за 9 робочих днів з урахуванням виплаченої заробітної плати за попередні два місяці, тобто у розмірі 1 440,00 грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів).
На підставі наведеного Суд вважає, що ОСОБА_1 має бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 26.06.2017 р. по 09.11.2019 р., тобто за 594 робочий день.
Розраховуючи розмір цього заробітку, Суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок).
Абзацом третім пункту 2 та пунктом 8 Порядку визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
З довідки від 20.07.2017 р. № ДУ000000002 про доходи, складеною Підприємцем, вбачається, що за квітень травень 2017 р. (попередні два місяці роботи, що передували звільненню) ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата у розмірі 6 400,00 грн., що становить 164,10 грн. за один робочий день (6 400,00 грн. / 39 робочий день).
Тобто середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільнені за період з 26.06.2017 р. по 09.11.2019 р. становить 96 490,80 грн. (164,10 грн. х 594 робочий день).
Суд, зважаючи на положення статті 117 КЗпП України, вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Підприємця на користь ОСОБА_1 , має становити 20 000,00 грн.
На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з Підприємця на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 376,90 грн., а у дохід держави 2 280,00 грн.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання недійсним та скасування наказу, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, видачу наказу та внесення нового запису до трудової книжки задовольнити частково.
2. Визнати недійсним та скасувати наказ від 13.06.2017 р. № 6-к фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи менеджера зі збуту з 13.06.2017 р. згідно статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням.
3. Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту з 26.06.2017 р. згідно статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням та внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 .
4. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період роботи з 13.06.2017 р. по 26.06.2017 р. у розмірі 1 440,00 грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів).
5. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000,00 грн.
6. В задоволенні іншої частини позову відмовити.
7. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат 376,90 грн.
8. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 280,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення у письмовій формі до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут