Ухвала

10 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 484/60/20

провадження № 61-15660ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: суму компенсації збитку, що перевищує межі страхової виплати, необхідної для повного відновлення порушених прав, у розмірі 60 427,09 грн, тобто різницю між страховою виплатою та фактично отриманими ним коштами, сплаченими Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на відшкодування вартості відновлюваного ремонту; суму франшизи за страховим полісом в розмірі 1 000 грн; 10 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 14 квітня 2019 року о 10 год. 00 хв., рухаючись автомобілем Chevrolet Niva, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Театральній в місті Первомайську Миколаївської області в напрямку головної дороги - вулиці Театральної, ОСОБА_2 не надав переваги в русі, належному йому автомобілю Mazda CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого відбулося зіткнення транспортних засобів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 травня 2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 було застраховано полісом серії АМ 7067260 Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта». За інформацією страхової компанії вартість заподіяних йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків становила 110 327,59 грн, а з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 49 900,50 грн. 04 червня 2019 року йому було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 48 900,50 грн. Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок протиправних дій відповідача, а страхове відшкодування не покрило дійсних витрат на ремонт автомобіля, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь 60 427,09 грн компенсації збитку, що перевищує межі страхової виплати, а також суму франшизи за страховим полісом в розмірі 1 000 грн. У зв`язку з пошкодженням майна він зіштовхнувся з незручностями, зазнав додаткових фінансових витрат на транспортування дітей до школи, на гуртки і добирання до місця роботи, а також - йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, пов`язаних зі спогадами про дорожньо-транспортну пригоду. Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінив у 10 000 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму франшизи за страховим полісом в розмірі 1 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2020 року - без змін.

21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить змінити оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення суми компенсації збитку, що перевищує межі страхової виплати, необхідної для повного відновлення порушених прав, у розмірі 60 427,09 грн, та стягнути вказані кошти з відповідача на його користь.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Ціна позову в цій справі становить 71 427,09 грн (60 427,09 грн + 1 000 грн + 10 000 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 484/60/20 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов