Справа № 465/2382/19 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/1466/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

без участі сторін, розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулась в суд позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з серпня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 03 вересня1994 року уклала з відповідачем шлюб, в якому у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. На даний час відповідач проживає в США, має постійне місце праці в компанії «GLOBALLOGIC INC» та отримує стабільний дохід.

Вказувала, що син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, в період перебування у шлюбі відповідач надавав фінансову допомогу на утримання дитини, однак, в процесі розгляду справи про розлучення припинив переказувати будь - які кошти з липня 2018 року.

Всі звернення та прохання позивача про надання фінансової допомоги на утримання сина, супроводжуються категоричною відмовою відповідача, у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні із даним позовом до суду.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ј частки заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 25 квітня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що перераховані Відповідачем на користь неповнолітнього сина на банківський рахунок ЮНІОР, кошти ОСОБА_4 використовувати для забезпечення свого гармонійного розвитку не може, а відтак їх не слід враховувати при ухваленні оскаржуваного рішення.

Також вказує, що суд не встановив стан здоров`я та матеріальне становище ОСОБА_4 , матеріальне становище його матері та її дійсні витрати на утримання неповнолітнього сина. Так, за період з січня 2018 року по даний момент Відповідачем було перераховано на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 4350 доларів та 90 000 грн, враховуючи рівний обов`язок обох батьків щодо забезпечення потреб дитини, суд першої інстанції не з`ясував обсяг аналогічних витрат Позивача, та на які потреби були використані такі значні суми коштів.

Зазначає, що ОСОБА_1 залишив у розпорядженні позивачки та їхніх двох дітей - облаштовану двохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , де вони й проживають до цього часу; два легкових автомобіля Шкода Октавія 2006 р.в., Субару Імпреза 2003 р.в., якими вони користуються; а також грошову суму готівкою у розмірі 7000 дол. США. Також, суд першої інстанції не відобразив в оскаржуваному рішенні, що Відповідач, в якості погашення аліментного обов`язку щодо свого неповнолітнього сина, пропонував Позивачеві передати неповнолітньому ОСОБА_4 у власність частку у вищезазначеній квартирі. Вказані обставини у судовому засіданні підтвердила Позивач, однак не пристала на цю пропозицію.

На думку скаржника, зважаючи на відсутність між сторонами спору, оскільки скаржник систематично та безперервно в добровільному порядку виконує свій обов`язок по утриманню свого неповнолітнього сина, суд першої інстанції, мав би встановити дійсні обставини справи та відмовити у задоволенні позову як безпідставного.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 12 листопада 2020 року, є дата складення повного судового рішення - 18 листопада 2020 року.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 1994 року.

За час перебування у шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 15 липня 2006 р, яке міститься в матеріалах справи.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10-11).

Неповнолітній син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає з позивачем ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописки № 164 від 02.12.2019 року.

Домовленості (договору) щодо розміру сплати аліментів на утримання дитини, як вбачається із матеріалів справи між сторонами не досягнуто, весь тягар щодо утримання дітей лежить на позиваці, тому у неї є підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.

На підставі ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 180 Сімейного кодексу України обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривні, з 1 грудня - 1779 гривень, а для дітей від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривні, з 1 грудня - 2218 гривень.

Судом враховано, що регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

Згідно зі ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки доходу відповідача на утримання їх неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у повному обсязі.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з мегомі матеріального утримання дитини. Аліменти стягуються на користь того » батьків, з ким проживає дитина. У разі визначення позивачем способу стягнення аліментів у частці від заробітку відповідача, розмір частки встановлюється судом.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що неповнолітній ОСОБА_4 проживає з матір`ю, що свідчить про наявність у позивача права на аліменти на утримання дитини.

Таким чином, врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства та право матері на отримання аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , як батько неповнолітнього ОСОБА_4 , зобов`язаний утримувати свою дитину, тому за відсутності згоди між сторонами з цього приводу, стягнув аліменти на її утримання в судовому порядку в частці від доходу в розмірі 1/4 частки доходу відповідача.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, скаржник не оскаржує розмір частки, визначеної судом, вимоги апеляційної скарги зводяться до відмови в позові про стягнення аліментів у повному обсязі.

Як підставу відмови у позові та звільнення його від сплати аліментів відповідач зазначає добровільне перерахування ним коштів на картковий рахунок дитини.

Нормами Сімейного кодексу України передбачено виключну підставу звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину - лише за рішенням суду за умови, що дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби (ст.188 СК України).

Статтею 190 СК України передбачено умови припинення права на аліменти на дитину, у разі якщо той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування укладають нотаріально посвідчений договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Інших підстав, які б звільняли від обов`язку сплачувати аліменти чи припиняли право на їх стягненням, нормами чинного законодавства не передбачено!

Копії долучених відповідачем банківських виписок про надіслання коштів певних розмірах не спростовують права позивача на отримання аліментів та не звільняють відповідача від обов`язку утримувати свого неповнолітнього сина. Крім того, законодавством не заборонено батькам надавати кошти на додаткові витрати дитини, які не охоплюються аліментними платежами.

Враховуючи те, що батьки проживають окремо, дитина проживає з позивачкою, відповідач є молодою особою працездатного віку, інших осіб на своєму утриманні не має, а також вік та потреби дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 заробітку (доходу) ОСОБА_1 є справедливим, так як при такому розмірі аліментів дотримується принцип рівності обов`язків батька та матері утримувати дитину до повноліття, а також визначений судом розмір аліментів і сприятиме фізичному, духовному і моральному розвитку дитини та сприятиме забезпеченню дитині належних умови для існування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч. 5 ст 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.