КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року м. Київ

Справа № 356/152/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 04 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Капшученко І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Березанського міського суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.05.2016 року близько 14 години ОСОБА_2 перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Побачивши, як перед вищевказаним будинком відбулася сварка між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з метою захисту ОСОБА_3 почав їх розбороняти. В подальшому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникла словесна перепалка, під час якої ОСОБА_2 , діючи умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_1 декілька ударів дерев`яною палицею в область лівого передпліччя та ліктьової кістки лівої руки, чим спричинив тілесні ушкодження останньому у вигляді перелому дистального кінця діафіза лівої ліктьової кістки, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознаками розладу здоров`я понад 21 добу.

Вироком Березанського міського суду Київської області від 03.07.2019 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 122, 75 КК України та засуджено до 2 років обмеження волі з іспитовим строком. Вказаними протиправними діями відповідача позивачу було заподіяно матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що він змушений був звертатись за допомогою до адвоката, сума відшкодування за послуги якого становить 5000 грн. Окрім того, позивач зазнав значної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю в момент отримання перелому кістки. В подальшому йому наклали гіпс, що позбавило його можливості виконувати хатню роботу, а також створило складнощі з реалізацією елементарних побутових питань. В зв`язку з цим позивач змушений прикладати додаткових зусиль щодо організації власного життя. Відтак, вважає свої права порушеними та просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., в загальному розмірі 55 000 грн.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 04 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 6000 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача 50 000 грн., та змінити рішення суду в частині розподілу судових витрат, стягнувши з відповідача 5000 грн.

Вказує, що він не пред`являв до ОСОБА_2 позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку, тому суд, вийшовши за межі позовних вимог, виніс незаконне рішення. Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_2 вчинив умисний злочин, цілеспрямовано, умисно наніс дерев`яною палицею декілька ударів, завдавши позивачу фізичного болю. Поза увагою суду залишився той факт, що моральної шкоди завдано декількома травматичними факторами - як у вигляді фізичного болю, так і наслідками перелому, в зв`язку із чим позивач дійсно прикладав чималих зусиль для організації свого життя. Кожен із цих травматичних факторів має свою ціну відшкодування.

Суд не взяв до уваги тривалість страждань позивача, адже для зрощування кісток потрібен термін, не менший 21-го дня. Визначений судом розмір моральної шкоди є неспівмірним і не відповідає критеріям розумності та справедливості.

Суд, зазначивши в рішенні про наявність у позивача моральних страждань, не дав ніякої оцінки розміру призначеного відшкодування завданої моральної шкоди з огляду на практику Європейського суду з прав людини.

Крім того, для захисту порушеного права позивач був змушений звернутися за юридичною допомогою до професійного адвоката. Сума відшкодування за надання правничої допомоги становить 5000 грн., що підтверджується довідкою адвоката Козацького Ю.М. від 03.07.2019 року. Суд розцінив зазначені витрати як процесуальні витрати у кримінальному провадженні, передбачені ст. 118 КПК України і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди. Однак суд не виконав інші вимоги ЦПК України, передбачені ст. ст. 133, 141, 265 ЦПК України, що регулюють розподіл судових витрат, які покладають на суд обов`язок вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди, яка полягає у понесенні процесуальних витрат, нерозподілених в кримінальному провадженні, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права. Крім того, будь - яких доказів підтвердження заподіяння майнової шкоди злочином, у тому числі витрат на лікування, позивачем надано не було.

Оцінюючи ступінь порушення нормальних життєвих та професійних зв`язків, суд врахував, що в своїх показаннях, наданих суду під час судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_1 визнав, що лікарняний не брав, а за нього на роботі працювали інші працівники. Відтак, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину), ступінь тяжкості та характер нанесених тілесних ушкоджень, що відносяться до категорії середньої тяжкості, та відповідний їм характер та обсяг фізичних та моральних страждань, а також вимушених змін, пов`язаних із обмеженням можливостей щодо організації побуту, яких зазнав позивач внаслідок протиправного ушкодження його здоров`я, ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, визначивши її в розмірі 6000 грн., що є доведеною та достатньою в конкретних обставинах справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, вироком Березанського міського суду Київської області від 03.07.2019 року, що набрав законної сили 05.08.2019 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за яким призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки та на підставі п. в) Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбування призначеного покарання, вчиненому за наступних обставин.

11.05.2016 року близько 14 години 00 хвилин ОСОБА_2 перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Побачивши, як перед вищевказаним будинком відбулася сварка між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з метою захисту ОСОБА_3 почав їх розбороняти. В подальшому, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникла словесна перепалка, під час якої ОСОБА_2 , діючи умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_1 декілька ударів дерев`яною палицею в область лівого передпліччя та ліктьової кістки лівої руки, чим спричинив тілесні ушкодження останньому. Згідно з висновком експерта № 12/д від 23.02.2017 року у ОСОБА_1 виявлено наступні тілесні ушкодження: перелом дистального кінця діафіза лівої ліктьової кістки, який характерний для дії тупого твердого предмету або при ударі об такий, який відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознаками розладу здоров`я понад 21 добу (а.с.4-9).

Згідно з довідкою від 03.07.2019 року, виданою адвокатом Козацьким Ю.М., за період з 27.11.2017 року по 03.07.2019 року за надані правничі послуги в кримінальному провадженні № 0000377 та представництво в Березанському міському суді Київської області (судова справа № 356/999/17) за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, громадянин ОСОБА_1 сплатив адвокату Козацькому Ю.М. 5000 грн. (а.с. 10).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються статтею 23 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частин 2 - 5 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.127, ч.ч.1, 4, 7 ст.128 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За змістом статей 1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з роз`ясненням, наведеним в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши наявність підстав, необхідних для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу умисними протиправними діями відповідача ОСОБА_2 , що встановлено вироком Березанського міського суду Київської області від 03.07.2019 року, що набрав законної сили 05.08.2019 року.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь тяжкості та характер нанесених тілесних ушкоджень, тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції цілком правомірно визначив розмір відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 6000 грн., оскільки заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн. є завищеним та не відповідає вимогам розумності та справедливості, а також не є виваженим і визначений суб`єктивно позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки він не пред`являв до ОСОБА_2 позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обставина про те, що позивач не перебував на лікарняному, а на робочому місці за нього працювали інші працівники, враховувалась судом виключно з метою оцінки ступеню порушення нормальних життєвих та професійних зв`язків для визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що судом неправильно визначено розмір моральної шкоди, який є неспівмірним із завданими стражданнями, колегія суддів відхиляє, оскільки при визначенні моральної шкоди, оцінюючи характер, обсяг та ступінь моральних страждань заподіяних позивачу, судом першої інстанції взято до уваги всі понесені позивачем моральні страждання від кримінального правопорушення, враховано факти, які були встановлені вироком суду та визначено розмір відшкодування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції практики Європейського суду є безпідставними, оскільки розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Отже, враховуючи характер кримінального правопорушення (злочину), вбачається, що визначений судом розмір відшкодування є розумним, справедливим та достатнім, який відповідає тим моральним стражданням, які завдані позивачу внаслідок умисних протиправних дій з боку відповідача.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та спростовуються встановленими судом обставинами, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає належних та достатніх правових підстав для визначення більшого розміру відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, позивач як на підставу її заподіяння посилається на витрати на правову допомогу, які останній поніс у кримінальному провадженні № 0000377 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та у зв`язку з його судовим розглядом в Березанському міському суді Київської області (судова справа № 356/999/17), реалізуючи в такий спосіб гарантоване йому законом право вибору способу судового захисту, яке належить виключно позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства про стягнення збитків, зокрема витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1. ст. 118 КПК України процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Порядок розподілу процесуальних витрат, понесених у кримінальному провадженні, встановлений статтею 124 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (пункт 13 частини першої статті 368 КПК України).

Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів (ч.2 ст. 126 КПК України).

Статтею 141 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, оскільки підлягають вирішенню відповідно до глави 8 КПК України, адже є процесуальними витратами під час здійснення кримінального провадження.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400 цс18), питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо ж це питання суд не вирішив, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, оскільки витрати на правову допомогу адвоката, понесені при розгляді кримінальної справи, не є збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, та не можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати підлягають вирішенню відповідно до глави 8 КПК України, оскільки є процесуальними витратами під час здійснення кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування ст. 133, 141, 265 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані вимоги ЦПК України регулюють питання розподілу судових витрат понесених особою за правилами цивільного судочинства у зв`язку з розглядом її цивільної справи, тоді як доказів понесення таких витрат у даній цивільній справі позивачем не надано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 04 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.