ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/709/20 Справа № 2-3083/10 Суддя у 1-й інстанції - Лисенко В.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Макаров М.О., Ткаченко І.Ю.

за участю секретаря - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 борг за позикою в сумі 75 000 грн., дивіденди у розмірі 63 000 грн., штрафні санкції в розмірі 83 352 грн., три відсотки річних в сумі 3 562, 50 грн., індекс інфляції 17 362, 42 грн.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що між позивачем та ОСОБА_1 20 вересня 2005 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг кошти у загальній сумі 75 000 грн., строком на три роки з останнім днем повернення позики 20 вересня 2008 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем боргових зобов`язань та не повернення позики у зазначений в договорі строк позивач з вернувся з даними позовними вимогами.

Заочним рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2010 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 20 вересня 2005 року в розмірі 186 022, 50 грн. Вирішено питання щодо судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає, що воно є незаконне та необгрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у 1998 році ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_1 суму у розмірі 3 000 доларів США, строком до 27 червня 1999 року, що підтверджується розпискою.

Згідно розписки від 06 лютого 2000 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 кошти у сумі 1 050 доларів США, які останій зобов`язався повернути до 30 квітня 2000 року.

28 грудня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким відповідач отримав 28 000 грн., що еквівалентно 7 950 доларів США, у борг строком на 2 роки.

28 грудня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким відповідач отримав 28 000 грн., що еквівалентно 7 950 доларів США, у борг строком на 2 роки.

20 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, в якому зазначено загальну суму боргових зобов`язань відповідача перед позивачем у розмірі 75 000 грн. Підписуючи даний договір ОСОБА_1 підтвердив, що отримав від ОСОБА_2 у власність кошти у розмірі 75 000 грн., які зобов`язується повернути до 20 вересня 2008 року.

Згідно п.5 договору позики ОСОБА_1 зобов`язався сплатити дивіденди у розмірі 1,5% щомісячно за весь період користування грошима.

Відповідно п.6 договору позики в разі прострочення внеску останньої суми платежу ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 0,1% від залишку суми за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики від 20 вересня 2005 року підписано особисто ОСОБА_1 , що підтверджує факт отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 75 000 грн.

Також, як вбачається з матеріалів справи, сторонами не заперечуються обставини щодо укладання договору позики та отримання відповідачем грошових коштів у борг.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Разом з цим, виходячи з умов договору позики, колегія суддів приходить до висновку, що сторони узгодили між собою умови та порядок надання грошових коштів у борг, порядок користування ним та повернення, зокрема сплати відповідачем дивідендів та штрафів. Виходячи з закріпленою законом свободи визначення умов договору, які би не суперечили закону, підписуючи договір позики ОСОБА_1 був освідомлений про свій обов`язок сплати суми дивідендів та штрафу у разі порушення строків повернення позики.

Підписання відповідачем договору позики від 20 вересня 2005 року свідчить про те, що відповідач погодився з умовами отримання позики. Договір позики в судовому порядку оскаржено не було за таких обставин він є чинним на час розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за договором позики у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з того, що судом встановлено обставини щодо неповернення суми позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості стягнення з відповідача три відсотки річних за користування позикою та індекс інфляції.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з умов договору, які сторони погодили між собою, та вимог закону, який передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 вересня 2005 року, а саме суму позики у розмірі 75 000 грн., дивіденди у розмірі 63 000 грн., неустойку у сумі 27 375 грн., індекс інфляції з жовтня 2008 року по травень 2010 року в сумі 17 085 грн. та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 3 562, 50 грн.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості стягнення дивідендів у даних правовідносинах колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки дане зобов`язання відповідача передбачено умовами договору позики, який є чинним та його умови не суперечать діючому законодавству.

Щодо тверджень заявника про пропуск позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором позики, колегія суддів також не може прийняти їх до уваги, оскільки строк повернення суми позики сторони визначили до 20 вересня 2008 року, тоді як з позовом позивач звернувся у 2010 році, тобто в межах трьох річного строку позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2010 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: М.О. Макарова

І.Ю. Ткаченко