Справа № 278/2002/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що надав відповідачці суму позики в розмірі 60785 грн, яку остання зобов`язалася повернути до 01 березня 2020 року включно, однак взяті на себе зобов`язання не виконала.

У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідачки суму позики в розмірі 60785 грн, три відсотки річних в сумі 764 грн, інфляційні втрати в сумі 1285,63 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Відповідачка надала відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову. Обґрунтований відзив тим, що позивач не звертався до неї з вимогою про повернення суми позики, а також тим, що вона вже повернула останньому 10000 грн (а.с. 35-37).

Позивач подав відповідь на відзив, якою підтримав свої вимоги (а.с. 46-48).

У судове засідання з`явився позивач, який підтримав позов з підстав, зазначених у ньому.

Відповідача у судове засідання не з`явилась, подала заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 42).

Враховуючи, що засідання неодноразово відкладалися з ініціативи відповідачки, зважаючи на той факт, що остання подала відзив на позов, в якому виклала свої заперечення стосовно позову, суд на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за потрібне проводити розгляд за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК).

27 січня 2020 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачці позику в сумі 60785 грн, яку остання зобов`язалася повернути до 01 березня 2020 року включно.

На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачка надала розписку, оригінал якої міститься у матеріалах справи (а.с. 44).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідачка, як позичальник, своєчасно не повернула суму позики, зважаючи на відсутність належних доказів повернення позивачу коштів за договором позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення суми позики в розмірі 60785 грн.

Стосовно наданих відповідачкою копії розписки про надання коштів гр. ОСОБА_3 та видрукованого знімка екрана з листуванням суд зазначає, що ці докази є неналежними та недопустимими у цьому спорі.

Наявний у позивача оригінал розписки є беззаперечним доказом неповернення відповідачкою суми позики.

Крім того, позивач у процесі розгляду справи зазначив, що йому не відома гр. ОСОБА_3 , якій відповідачка ніби-то передавала грошові кошти.

Щодо стягнення суми інфляційних витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач своєчасно не повернув суму позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми

Відповідно до здійсненого судом розрахунок інфляційних втрат за період з дня прострочення по день ухвалення рішення (з 02 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року), з урахуванням сукупного індексу інфляції за цей період в розмірі 101,81, з відповідача має бути стягнуто 1100,21 грн інфляційних втрат.

Отже, вимоги про стягнення інфляційних втрат потрібно задовольнити частково.

Згідно зі здійсненим судом розрахунком три проценти річних за період з дня прострочення по день ухвалення рішення (з 02 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року) складають 1230,65 грн.

Разом з тим, враховуючи встановлену заборону виходити за межі позовних вимог, суд вважає за потрібне стягнути три проценти річних у тому розмірі, в якому просить позивач, а саме: в розмірі 764 грн.

Також суд, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за потрібне стягнути з відповідача 838,28 грн судового збору (99,7 % розмір задоволених вимог сплаченого судового збору).

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн, суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналізуючи викладені норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

Позивачем на підтвердження фактично понесених витрат на правову допомогу суду надано лише копію договору б/№ про надання правової допомоги від 20.07.2020 року, укладеного між позивачем та адвокатом Петренко М. Г. (а.с. 5).

Таким чином, з вказаних доказів судом не встановлено передбачених законом підстав, за наявності яких суд може ухвалити рішення про стягнення витрат на правову допомогу, тому суд вважає за необхідне відмовити в стягненні такого виду витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 625, 1046-1050 ЦК, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 27 січня 2020 року, а саме: суму позики в розмірі 60785 грн, інфляційні втрати за період з 02 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 1100,21 грн, 3 % річних за період з 02 березня 2020 року по 03 листопада 2020 року в сумі 764 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 838,28 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2020 року.

Суддя О. М. Дубовік