Постанова

Іменем України

16 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 447/2322/16-ц

провадження № 61-15848св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області у складі судді Карбовнік І. М. від 11 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., від 25 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживача та визнання кредитно-заставного договору недійсним.

В обґрунтування позову вказав, що 25 лютого 2008 року між ним та банком було укладено кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 18 376,01 доларів США зі строком погашення до 22 березня 2013 року та процентною ставкою у розмірі 10,56 % річних, з яких частина кредиту у розмірі 16 164,02 доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля, а інша частина кредиту у сумі 2 211,99 доларів США надається на: оплату перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту (1 881,95 доларів США); оплату коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі (6,76 доларів США); оплату винагороди за надання фінансового інструменту та сплачується в момент видачі кредиту (323,28 доларів США).

На думку позивача, вказаний кредитний договір є недійсними, оскільки суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Під час укладення цього договору банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування та включив до договору умови, які є несправедливими та обмежують права споживача у зв`язку відсутністю у ньому правових обґрунтувань в частині розміру нарахувань та сукупної вартості кредиту. Крім того, банк не надав позичальнику інформацію щодо наявності у нього ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями.

У доповненні до позовної заяви позивач зазначав, що його як споживача було введено банком в оману щодо розміру наданого кредиту.

За таких обставин, позивач просив визнати недійсним кредитно-заставний договір від 25 лютого 2008 року з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230, 533 ЦК України, а також положень Закону України «Про захист прав споживачів», та застосувати наслідки недійсності правочину.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що спірний кредитно-заставний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які в подальшому виконувалися позичальником, а тому підстави для визнання такого правочину недійсним відсутні. Суди не взяли до уваги висновки судово-економічної експертизи, оскільки її було проведено на основі дослідження неповного пакету кредитних документів, а тому дійшли висновку, що цей доказ є неналежним. Позивачем не доведено, що спірний правочин вчинений ним під впливом обману.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк включив до кредитно-заставного договору умови, які є несправедливими та обмежують права споживача у зв`язку відсутністю у ньому правових обґрунтувань в частині розміру нарахувань та сукупної вартості кредиту. Реальна процентна ставка за кредитом становить 40,08 %, хоча у договорі зазначено 13,24 %. Всупереч положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк надав позичальнику неповну інформацію щодо умов кредитування.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23 серпня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 18 376,01 доларів США зі строком погашення до 22 березня 2013 року та процентною ставкою у розмірі 10,56 % річних, з яких частина кредиту у розмірі 16 164,02 доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля, а інша частина кредиту у сумі 2 211,99 доларів США надається на: оплату перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту (1 881,95 доларів США); оплату коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі (6,76 доларів США); оплату винагороди за надання фінансового інструменту та сплачується в момент видачі кредиту (323,28 доларів США).

На виконання умов вказаних кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредитні кошти, які останній повертав банку.

Пунктом 3.1 кредитного договору визначене право банку в односторонньому порядку відмовитись від видачі кредиту і розірвати договір в односторонньому порядку.

У пункті 6.3.1. договору закріплено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні.

Пункти 16.9, 16.10 та 17.1.8 договору містять обов'язок сплати позичальником інших платежів на користь банку, а саме: винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Установивши, що оспорюваний кредитно-заставний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, суди правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсними.

При цьому матеріали справи не містять відомостей про звернення позичальника до банку з приводу порушення його прав як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування саме в момент укладення оспорюваних правочинів.

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Так, згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 447/2517/15-ц).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 3 292,09 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 71 602,96 грн, з яких: 1 251,56 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 322,15 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 11,49 доларів США - штраф (фіксована частина); 706,89 доларів США - штраф (процентна складова), а також - судовий збір в розмірі 716,02 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказану вимогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № LVH9AE00000295 за період з 25 грудня 2012 року по 17 серпня 2015 року в розмірі 27 231 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Таким чином, з 2015 року тривають судові спори, судові рішення за наслідком розгляду яких набрали законної сили, за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за оскаржуваним ним у цій справі кредитним договором.

Із зазначених судових рішень слідує, що кредитно-заставний договір від 25 лютого 2008 року позичальником частково виконувався.

Оцінюючи пункти 16.9, 16.10 та 17.1.8 договору щодо сплати позичальником інших платежів на користь банку, а саме: винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів, Верховний Суд виходить із такого.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсними спірного правочину в частині зобов`язання позичальника сплатити винагороду банку за надання фінансового інструменту, винагороду за проведення додаткового моніторингу та винагороду за резервування ресурсів (пункти 16.9., 16.10., 17.1.8 договору).

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору в цілому, суд не надав оцінки пунктам 16.9., 16.10. та 17.1.8 договору, однак це не вплинуло на правильність висновків суду щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Аргументи касаційної скарги про те, що банк ввів позивача в оману щодо умов спірного договору, є безпідставними з огляду на те, що позивач фактично не згоден із діями банку щодо нарахування боргу за спірним кредитним договором, однак оцінка цих дій може мати місце у випадку наявності спору щодо виконання умов договору, натомість питання щодо дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання.

Разом із тим, суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо введення його в оману банком під час укладання спірного правочину, дійшов правильного висновку про безпідставність цих доводів за відсутності доказів, що мали бути надані позивачем в порядку статті 81 ЦПК України на підтвердження своєї позиції, а також відповідного правового обґрунтування.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача як на підставу для задоволення позову на висновок судово-економічної експертизи від 12 грудня 2017 року, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України).

Вимога в частині визнання усього кредитного договору недійсним з підстав надання кредиту у валюті є безпідставною, оскільки чинне, на час укладення оспорюваного договору законодавство не забороняло надання споживчих кредитів у валюті, таке обмеження запроваджено законодавцем Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Поряд із цим належну правову оцінку надано судом апеляційної інстанцій й доводам позивача щодо недійсності спірного правочину з підстав недотримання нотаріального посвідчення цього договору, та підставно зазначено, що станом на дату укладення вказаного договору Закон України «Про заставу» визначав обов`язковість нотаріального посвідчення договорів застави виключно щодо нерухомого майна та космічних об`єктів, до яких предмет застави - автомобіль не належить.

Оскільки суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитно-заставного договору, похідні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара