Дата документу 28.10.2020
Справа № 334/7458/19
Провадження № 2/334/1431/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району про визначення місця проживання сина разом з батьком

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, після чого, у лютому 2020 року уточнив свої позовні вимоги, змінивши предмет позову.

В уточненій позовній заяві позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком дитини - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 зазначав, що починаючи з вересня 2019 року, відповідачка спочатку припинила спілкування його з сином, а згодом взагалі заборонила зустрічі.

Зі слів сусідів відповідачки, за місцем ії проживання, дитина постійно знаходиться в квартирі(тижнями не виходить з неї), не відвідує дитячі майданчики та культурні заклади, не спілкується з іншими дітьми, коли відповідачка відлучається з помешкання, син залишається один вдома, без догляду дорослих. А з 16.09.2019року не відвідував заклад освіти.

У зв`язку з тим, що останнім часом, проживання сина разом з матір`ю загрожує його здоров`ю та психологичному стану, з 29.01.2020 року син проживає з батьком та зі своєю рідною бабусею, за адресою: АДРЕСА_1 .

На теперішній час, життя дитини налагодилось, він відвідує школу, культурні заклади, спілкується з дітьми. Рідна мати позивача - ОСОБА_4 , бабуся дитини, є шкільним вчителем математики, вони мешкають разом та займаються вихованням та утриманням дитини.

Позивач офіційно працевлаштований в ПАО "Укрграфіт", цех № 2, пекоплавщіком З розряду, постійно отримує заробітну плату. За місцем роботи та проживання характеризується з позитивного боку, отже заслуговує на довіру та має можливіть і бажання повністю утримувати та достойно виховувати свою дитину.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 26.12.2018р. у нього є своє помешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому створені усі умови для проживання та виховання сина, він забезпечень одягом, продуктами харчування, книжками, розвиваючими іграми, в нього є своя окрема кімната. Для обліків у освітньому та медичному закладі, виникла необхідність зареєструвати фактичне місце проживання дитини з батьком, але відповідачка відмовляється надати згоду на таку реєстрацію.

Викладене свідчить, що зареєструвати місце проживання сина за адресою нашего фактичного проживання, він зможе тільки у разі наявності рішення суду, яким визначено місце проживання разом з батьком. Крім того, залишити дитину проживати разом з матір`ю, може призвести до вкрай негативного наслідку насамперед для дитини, тому в інтересах дитини, слід визначити місце його проживання разом з батьком.

У судовому засіданні позивач наполягав на задоволені його позовних вимог, з підстав, викладених у позові та на підставі наданих суду письмових доказів.

Додатково позивач зазначив, що поведінка та психоемоційний стан позивачки змусили його забрати сина до себе, оскільки вона не усвідомлює свої дії та поводить себе вкрай агресивно. Прикладом цього, позивач доводив суду, що коли дитину прийшли забирати з органу опіки та піклування, дитина була неохайна, у нього були довгі волосся та нігті. Дитина не могла взагалі спілкуватися. Тоді як на теперішній час, дитина має достойний вигляд та має успіхи в школі.

Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позову, декілька разів намагалася зірвати судові засідання та пояснювала, що тільки вона має право на виховання дитини.

Відповідачка пояснювала, що позивач не є біологічним батьком дитини, проте довести дані обставини не змогла.

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надали суду листа про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення з урахуванням висновків Органу опіки та піклування, враховуючи інтереси дитини.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як було встановлено в ході судового розгляду, 09.06.2012року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №300.

Від спільного життя у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням від 30.05.2016року Шевченківського районного суду м.Запоріжжя шлюб було розірвано.

Позивач зазначає, а відповідачка не заперечувала, що з 2016 року по 2019 рік позивач (батько дитини) безперешкодно спілкувався з сином. А згодом, відповідачка почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином, в зв`язку з чим, позивачем до органу опіки та піклування (районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району) була подана заява, щодо встановлення порядку побачень з сином ОСОБА_3 .

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.08.2019 року № 446р «Про порядок участі у вихованні та спілкуванні гр. ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 » було встановлено порядок побачень з сином ОСОБА_3 , зокрема: Впродовж двох місяців, зустрічі відбуваються в присутності матері з метою налагодження взаємовідносини батька із сином, а саме: один будній день, впродовж 3 годин, згідно з графіком роботи батька, місто зустрічі визначається за домовленістю між батьками, з можливістю вільного пересування по місту; один вихідний день, згідно з графіком роботи батька з 10.00 до 15.00, місто зустрічі визначається за домовленістю між батьками, з можливістю вільного пересування по місту; в подальшому, згідно з графіком роботи батька, без присутності матері, а саме: два дні серед тижня продовж 3 годин, згідно з графіком роботи батька, з можливістю вільного пересування по місту за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері; один вихідний день, згідно з графіком роботи батька з 10.00 до 18.00, за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , з можливістю вільного пересування по місту за умови, що батько повертає дитину за місцем проживання матері.

Як пояснив позивач, після отримання відповідного розпорядження відповідачка ОСОБА_2 повністю припинила всі зустрічі батька з дитиною, перестала виходити на зв`язок.

До відділу служби від Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 86 Запорізької міської ради Запорізької області двічі надходили подання на учня 1-В класу ОСОБА_3 , 2012 р.н., в якому зазначалося, що з 04.11.2019 по 29.11.2019 та з 02.12 по 20.12.2019 дитина пропустила школу без поважних причин.

В поданнях зазначалося, що класний керівник постійно телефонував гр. ОСОБА_2 , але жінка не відповідала на дзвінки, повідомлення та попередження. З інформації школи гр. ОСОБА_2 прийшла з сином до закладу, принесла книжки та зошити, щоб показати, що вона займалася з сином вдома. Мати дитини поводилася агресивно, на прохання класного керівника приводити дитину на навчання відповіла погрозами, лаялась.

В ході судового розгляду досліджено, що під час відпрацювання звернень позивача ОСОБА_1 та подань Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 86 Запорізької міської ради Запорізької області були організовані спільні виходи спеціалістів відділу служби, ЗМЦСССДМ та працівників поліції в родину гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою соціального захисту малолітнього ОСОБА_3 , проведення профілактичної роботи з матір`ю, обстеження умов проживання родини. Проте, відповідачка ОСОБА_2 жодного разу не допустила працівників до помешкання, поводилася агресивно, нецензурно висловлювалася та викликала поліцію на фахівців, які виконували свої службові обов`язки.

Відділом служби неодноразово направлялися листи до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо притягнення гр. ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

29.01.2020 року батько дитини позивач по справі ОСОБА_1 , забрав дитину зі школи та залишив у себе вдома за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 для дитини виділена окрема кімната, яка облаштована з необхідними меблями. Батьком створені належні умови для проживання, навчання та розвитку малолітнього сина ОСОБА_3 .

Також, в ході судового розгляду досліджено висновок Органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району, з якого вбачається, що районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району на адресу ОСОБА_2 направлено офіційні листи від 10.07.2020, 07.08.2020, в яких її запрошено до відділу служби для надання пояснень по цивільній справі № 334/7458/19 та необхідного пакету документів, а також на засідання комісії до районної адміністрації на 30.07.2020, 13.08.2020. Окремо просили ОСОБА_2 надати доступ до приміщення для складання акту обстеження умов проживання.

Спеціалістом відділу служби, начальником ВСР по Дніпровському району ЗМЦСССДМ та практичним психологом ВСР ЗМЦСССДМ на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя про надання суду висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, обстежити умови проживання та скласти відповідні акти не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_2 відмовилась відчиняти двері та допустити спеціалістів до помешкання, жінка агресивно спілкувалася зі спеціалістами. Спеціалістом відділу служби запрошено ОСОБА_2 на комісію на 13.08.2020.

30.07.2020 та 13.08.2020 відбулися засідання комісії, на яких розглядалося питання щодо надання до суду обґрунтованого висновку та розв`язання спору між гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , а саме: визначення місця проживання дитини. Гр. ОСОБА_2 на засідання комісії не з`явилася, про день та час засідання була повідомлена належним чином (листом через поштове відділення).

Враховуючи вищевикладене, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, її режим дня, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, зважаючи, що місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, на підставі ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 Сімейного кодексу України, п. 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», рішення комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 13.08.2020 протокол № 15/6, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком гр. ОСОБА_1 .

Також, в ході судового розгляду було досліджено довідку до інформації Запорізької загальноосвітньої школи № 86 від 12.06.2020р. вих. № 01-42/105, з якого вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зарахований до першого класу загальної школи № 86 з 01.09.2019 року. Дитина мешкала з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 . Родина перебувала на обліку сімей Запорізького міського- центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді з 31.07.2019 року, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах. З 01.09.2019 року по 16,09.2019 року ОСОБА_3 відвідував заняття у школі. З 16.09.2019 року по 30.01.2020 року ОСОБА_3 перестав відвідувати навчальний заклад. За цей період ОСОБА_2 один раз відвідала навчально-виховний заклад (на запрошення адміністрації ЗЗОШ № 86), вела себе агресивно, не йшла на контакт, на прохання привести дитину на навчання, відповіла погрозами, почала лаятись, до навчання у ЗЗОШ № 86 ОСОБА_3 не приступив. ОСОБА_3 було відраховано зі школи 30.01.2020 року, у зв`язку з переходом до ЗПНВК «Реал», за заявою батьку, ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації Запорізького приватного навчально-виховного комплексу «Реал» від 11.06.2020 вих. № 02/01-30 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в ЗПНВК «Реал» з 30.01.2020 року. На момент зарахування до закладу дитина не знала букв, не вміла читати, не мала знань та вмінь з інших навчальних предметів. На кінець навчального року ОСОБА_3 читає, пише, рахує відповідно до програмних вимог. Батько ОСОБА_1 , слідкує за зовнішнім виглядом дитини, ОСОБА_3 завжди охайно вдягнений, відповідно до сезону, батьком було придбано усе необхідне, постійно цікавиться шкільними успіхами сина, займається вихованням. Мати ОСОБА_2 за цей період в школі не з`являлася.

Згідно довідки про доходи, від 03.02.2020 вих. № 10/41, ОСОБА_1 офіційно працевлаштований на ПрАТ «Укрграфіт», отримує заробітну плату, з липня 2019 року по грудень 2019 року у сумі 75551,72 грн.

Згідно характеристики з місця проживання (від 27.01.2020р., виданої головою ОСББ «Чарівна Веселка») та характеристики з місця роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 161 Сімейного кодексу України, а також враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 06.08.2020р. протокол № 19, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли спірні правовідносини з питання визначення місця проживання дитини та спілкування сина з батьком, при цьому, мати не визнає вимоги ОСОБА_1 та наполягає на визначенні місця проживання сина з нею.

На час прийняття рішення сторони не побажали скористатись можливістю укладення мирової угоди з метою вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як за волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм про шлюб і сім`ю», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те з ким із них залишиться дитина, суд виходячи з рівності прав та обов`язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків приділяє більш уваги і турботи дитині, вік дитини і схильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, враховуючи, що перевага у матеріально побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Аналізуючи зібрані у справі докази, зокрема, акт обстеження умов проживання, характеристику з місця проживання матері, висновки вчителів та пояснення сторін у справі, враховуючи, що позивач позитивно характеризується, створив дитині всі необхідні умови проживання, добре дбає про сина, займається його здоров`ям, виявляє позитивний вплив на процес розвитку дитини, дитині комфортно та психологічно благополучно з батьком, суд вважає, в інтересах дитини, слід визначити місце проживання ОСОБА_3 , разом з батьком.

Відповідачка ОСОБА_2 , доказів на підтвердження неможливості визначення місця проживання дитини з батьком не надала, лише наполягала на відмові у позові. При цьому агресивна поведінка відповідачки в суді, її погрози та образи, додатково дали суду підстави вважати, що проживання дитини разом з матір`ю будуть створювати погрозу його небезпеки.

Також, суд взяв до уваги, що в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебуває заява матері відповідачки - ОСОБА_9 про визнання її доньки - ОСОБА_2 недієздатною. По даному провадженню призначена судово-психіатрична експертиза.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків вимагатиме від судів ретельної перевірки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав зауважує людини, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v.UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір та витрати пов`язані з розглядом справи.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, ст. ст.19, 150, 155, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району про визначення місця проживання сина разом з батьком - задовольнити.

Місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначити разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іпн: НОМЕР_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн: НОМЕР_3 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 понесені судові витрати у розмірі 768, 40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н.Ю.Козлова