КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/5691/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/9621/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_2 про виключення майна з опису та зняття арешту,

В С Т А Н О В И В :

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_2 про виключення майна з опису та зняття арешту.

Разом з тим, 14 травня 2020 року позивачка звернулася до суду і заявою про забезпечення позову, де просила заборонити державному виконавцю або іншим уповноваженим особам відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчиняти будь-які виконавчі дії, направлені на продаж ( відчуження ) з електронних, будь-яких інших торгів квартири АДРЕСА_1 в рамках виконавчого провадження №56885471, в тому числі направляти на затвердження суду мирову угоду між боржником та стягувачем, предметом якої може бути квартира АДРЕСА_1 .

Забезпечення позову заявник мотивує тим, що державним реєстратором протиправно зареєстровано право власності за АТ КБ «Приватбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу.

Заявник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідачі або інші особи можуть в подальшому відчужити житлове приміщення, яке є предметом спору, на користь інших осіб.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року заяву задоволено.

Заборонено державному виконавцю або іншим уповноваженим особам відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчиняти будь-які виконавчі дії, направлені на продаж ( відчуження ) з електронних, будь-яких інших торгів, квартири АДРЕСА_1 в рамках виконавчого провадження №56885471, в тому числі направляти на затвердження суду мирову угоду між боржником та стягувачем, предметом якої може бути квартира

АДРЕСА_1 .

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи позовні вимоги про виключення квартири з опису та зняття арешту, беручи до уваги те, що вищевказане житлове приміщення є предметом спору, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність та необхідність заборони державному виконавцю або іншим уповноваженим особам відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчиняти будь-які виконавчі дії, направлені на продаж ( відчуження ) з електронних, будь-яких інших торгів, квартири

АДРЕСА_1 .

Такий вид та спосіб забезпечення, на думку суду, є співмірним та достатнім для забезпечення позову.

Суд першої інстанції зазначив, що у разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва

від 22 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 14 травня 2020 року звернулася до суду із названим позовом, де просила зобов`язати державного виконавця або іншу уповноважену особу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виключити належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 з опису арештованого майна, зазначеного в постанові про арешт майна боржника від 31 липня 2018 року та зняти арешт із вказаної квартири, який було накладено постановою про арешт майна боржника від 31 липня 2018 року в ході здійснення виконавчого провадження ( а.с. 3-14 ).

Разом з позовною заявою позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони державному виконавцю або іншим уповноваженим особам відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчиняти будь-які виконавчі дії, направлені на продаж ( відчуження ) з електронних, будь-яких інших торгів, квартири

АДРЕСА_1 в рамках виконавчого провадження №56885471, в тому числі направляти на затвердження суду мирову угоду між боржником та стягувачем, предметом якої може бути квартира АДРЕСА_1 ( а.с. 17-20 ).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено ( а.с. 24-25 ).

З приводу ухваленого судового рішення, яке оскаржується, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Однак, місцевий суд задовольняючи заяву про забезпечення позову не звернув уваги на те, що в даному випадку позивачем було подано позов про виключення майна з опису та зняття арешту, що, на переконання апеляційного суду, не є тотожним.

Крім того, задовольняючи заяву про забезпечення позову та забороняючи державному виконавцю вчиняти будь-які виконавчі дії в рамках виконавчого провадження №56885471 суд не звернув уваги на права і обов`язки державного виконавця,визначені у ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом цієї статті державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на його виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Окрім цього, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

І, насамкінець, з точки зору суду другої інстанції, заявлений ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову не грунтується на положеннях ст. 150 ЦПК України і стосується необмеженого кола осіб, які позивачем не залучені у справі.

За таких обставин, суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу допустив порушення норм матеріального та процесуального права при її постановленні, зокрема, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 149, 150 ЦПК України.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також порушення зазначених норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, знайшли своє підтвердження при розгляді справи.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо необхідності скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року з ухваленням за заявою про забезпечення позову нового судового рішення про залишення цих вимог без задоволення.

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 149-150, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити. Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_2 про виключення майна з опису та зняття арешту скасувати і ухвалити за заявою про забезпечення позову нове судове рішення про залишення цих вимог без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова