КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року місто Київ

справа №381/568/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року про відмову у задоволенні скарги, постановлену під головуванням судді Соловей Г.В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича та зобов`язання вчинити дії, заінтересована особа: стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П., в якій просила:

визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. що полягає в не розгляді її заяви від 27 січня 2020 року та повторної заяви від 11 лютого 2020 року;

зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» винести постанову про повернення стягувачу виконавчого листа №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року.

Скаргу обґрунтовувала тим, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. перебуває виконавче провадження №60946813 по примусовому виконанню виконавчого листа №2/1027/1218/12, виданого 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» боргу в розмірі 1251615,13 грн., судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ.

Вказувала, що вона, як боржник у виконавчому провадженні звернулася до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. із заявою від 27 січня 2020 року, в якій просила повернути стягувачу без виконання виконавчий лист №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказану заяву ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона з 31 травня 2008 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та дана квартира єєдиним її майном.

Зазначала, що 27 березня 2015 року та 09 червня 2017 року виконавчий лист №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року виданий Фастівським міськрайонним судом Київської області був повернутий без виконання органом примусового виконання на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки було встановлено неможливість його виконання на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зауважувала, що заяву від 27 січня 2020 року приватний виконавець Голяченко І.П. отримав, однак не вирішив її та виконавчий лист не повернув стягувачу.

Посилалася на те, що нею на адресу приватного виконавця, була направлена повторна заява, датована 13 лютого 2020 роком, з проханням невідкладно розглянути заяву від 27 січня 2020 року, однак з 15лютого 2020 року заява знаходиться у точці видачі за місцем знаходження приватного виконавця і він ухиляється від отримання поштової кореспонденції від боржника, що свідчить про триваючу протиправну бездіяльність приватного виконавця ОСОБА_5 .

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що під час попереднього примусового виконання виконавчого листа №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області, було встановлено неможливість його виконання на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вважає, що приватний виконавець Голяченко І.П., маючи інформацію про неможливість виконання виконавчого листа №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року зобов`язаний був його повернути на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказував, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні скарги не взяв до уваги обгрунтування ОСОБА_1 та докази відсутності зареєстрованого за боржником майна, а саме відмітка в паспорті про реєстрацію боржника в іпотечній квартирі, інформацію, що дане майно є єдиним майном боржника, попередні постанови органів державної виконавчої служби від 27 березня 2015 року та від 09 червня 2017 року про повернення виконавчого листа без виконання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Від стягувача ТОВ «ОТП Факторинг України» надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу за відсутності його представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника заявника, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді скарги встановлено відсутність бездіяльності приватного виконавця Голяченка І.П. при проведені виконавчих дій у виконавчому провадженні №60946813 від 09 січня 2020 року .

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених доказах, нормах матеріального та процесуального права.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст.5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.1 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Частиною 4 ст.24 Закону визначено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Звертаючись до суду з скаргою на бездіяльність приватного виконавця Голяченка І.П. представник скаржника посилався на те, що згідно з п.3 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання, в зв`язку з чим просив визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. що полягає в не розгляді її заяви від 27 січня 2020 року та повторної заяви від 11 лютого 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у проваджені приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. перебуває виконавче провадження №60946813 по примусовому виконанню виконавчого листа №2/1027/1218/12, виданого 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» боргу в розмірі 1251615,13 грн., судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ.

ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

09 січня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. винесено постанови: про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/1027/1218/12, виданого 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області; про стягнення з боржника ОСОБА_3 основної винагороди; про арешт майна боржника, які на виконання вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» були направлені ОСОБА_3 , за адресою зазначеною у виконавчому листі: АДРЕСА_2 .

Дані постанови учасниками виконавчого провадження не оскаржувалися.

В подальшому приватним виконавцем Голяченко І.П. було здійснено запити до банківських установ про отримання інформації щодо наявності коштів та винесено постанову про арешт коштів боржника, а також запити до установ та організацій про отримання інформації для встановлення наявності будь-якого майна, що зареєстроване за боржником ОСОБА_3 .

З копії матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 12 лютого 2020 року представником боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , направлено до приватного виконавця Голяченко І.В. заяву від 27 січня 2020 року про повернення стягувачеві без виконання виконавчий лист №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

13 лютого 2020 року приватним виконавцем Голяченко І.П. було направлено ОСОБА_3 виклик-вимогу приватного виконавця №2571 пронеобхідність останньої з'явитися особисто до приватного виконавця 14 лютого 2020 року о 11.00 год., виконати вказане рішення суду в строк до 21лютого 2020 року та сплатити борг до зазначеної дати.

13 лютого 2020 року постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника приватним виконавцем ОСОБА_5 проведено опис та арешт майна боржника ОСОБА_3

18 лютого 2020 року приватним виконавцем Голяченком І.П.здійснено запити до установ та організацій длявстановленню майна, що зареєстровано за боржником ОСОБА_3

23 лютого 2020 року представником скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , повторно подано заяву від 13 лютого 2020 року до приватного виконавця Голяченко І.П., з вимогою про повернення стягувачу без виконання виконавчий лист №2/1027/1218/12 від 11 липня 2012 року з посиланням на п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

24 лютого 2020 року приватним виконавцем Голяченком І.П. у відповідь на заяву адвоката Катишева С.В. від 27 січня 2020 року останньому було направлено лист (фіксальний чек ПН 55 від 24лютого 2020), яким повідомлено, що наразі приватним виконавцем перевіряється майновий стан боржника, встановлюється чи за ОСОБА_3 зареєстровано майно або кошти, на які можливо звернути стягнення, а тому вимога про повернення виконавчого листа стягувачу відповідно до положень п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» залишена без розгляду.

26 лютого 2020 року приватним виконавцем Голяченком І.П. у відповідь на заяву від 13 лютого 2020 року на адресу адвоката Катишева С.В. направлено лист (фіксальний чек ПН 55від 26 лютого 2020), яким повідомлено, що наразі приватним виконавцем перевіряється майновий стан боржника, встановлюється чи за ОСОБА_3 зареєстровано майно або кошти, на які можливо звернути стягнення, а тому вимога про повернення виконавчого листа стягувачу відповідно до положень п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» залишена без розгляду.

Оскільки приватним виконавцем були надані відповіді на заяви представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 27 січня 2020 року та 13 лютого 2020 року, а відтак відсутня бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. щодо не розгляду заяви від 27 січня 2020 року та повторної заяви від 13 лютого 2020 року, отже вимоги скарги в цій частині є необґрунтованими.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою також просила зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» винести постанову про повернення стягувачу виконавчого листа №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Згідно із пояснювальною запискою до проєкту введення мораторію на примусове відчуження рухомого і нерухомого майна позичальників (боржників), які мають кредитні зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті, мало на меті забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімізацію можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов`язань.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на задоволення своїх вимог у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) певного майна.

Отже, вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) на примусове стягнення певного майна окремої категорії боржників на період чинності цього Закону, за наявності та доведеності відповідних умов.

Вичерпні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без виконання передбачені статтею 37 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Отже, вказана норма регламентує повернення виконавчого документа без виконання у випадку відсутності у боржника іншого майна чи коштів, на які можливо звернути стягнення.

Частиною другою статті 36 зазначеного Закону визначено, що розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Відповідно до частини восьмої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше, ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника; не рідше, ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №60946813 приватним виконавцем перевіряється майновий стан боржника, встановлювалося чи за ОСОБА_3 зареєстровано майно.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення скарги і в частині зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. винести постанову про повернення стягувачу виконавчого листа №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про те, що: приватний виконавець Голяченко І.П., маючи інформацію про неможливість виконання виконавчого листа №2/1027/1218/12 від 25 грудня 2012 року зобов`язаний був його повернути на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»; що суд першої інстанції не взяв до уваги обгрунтування ОСОБА_1 та докази відсутності зареєстрованого за боржником майна, а саме відмітка в паспорті про реєстрацію боржника в іпотечній квартирі, інформацію, що дане майно є єдиним майном боржника, попередні постанови органів державної виконавчої служби від 27 березня 2015 року та від 09 червня 2017 року про повернення виконавчого листа без виконання колегія суддів відхиляє, оскільки висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку майна чи коштів боржника може бути обґрунтованим у кожному відкритому виконавчому провадженні лише тоді, коли виконавець повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату - розшуку майна боржника.

Відповідно до ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі повно та всебічно встановлених обставинах справи, досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка І.П. та зобов`язання вчинити дії.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Також, стягувач ТОВ «ОТП Факторинг України» у заяві про розгляд справи за відсутності його представника просив відповідно до ст.148 ЦПК України застосувати до ОСОБА_1 штраф, посилаючись на те, що останньою подано безпідставну скаргу до суду спрямовану на затягування та перешкоджання примусовому виконанню рішення суду. Вказував, що ОСОБА_1 зловживає процесуальними правами.

Так, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Частиною 4 ст.44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом

Згідно з ст.143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (п.2 ч.1 ст.148 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.148 ЦПК України у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Разом з тим, положеннями статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При цьому, колегією суддів не встановлено зловживання процесуальними правами зі сторони ОСОБА_1 , а відтак відсутні підстави для стягнення з останньої в дохід державного бюджету штрафу.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: