Дата документу 09.11.2020
Справа № 334/8478/19
Провадження № 2/334/1762/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 05 червня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору купівлі-продажу продавець зобов`язався у строк до 05.12.2019 року звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку та побуту та зняти з реєстраційного обліку усіх зареєстрованих за вищевказаною адресою осіб.

На час звернення до суду у квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначені обставини позбавляють позивача можливості вільного володіння та користування належною йому власністю, тому позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити їх із зазначеної квартири.

Представник позивача адвокат Богославський В.А., подав суду клопотання, щодо слухання справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі повідомлені про розгляд справи, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу їх проживання. Відповідачі відзиву на позов у встановлені судом строки не подали, причини неявки суду не повідомили, з заявою про розгляд справи у їх відсутність до суду не звертались, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 279, 280 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 червня 2019 року між ОСОБА_1 - покупцем та ОСОБА_2 - продавцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С. та зареєстрований в реєстрі за № 724. Що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 169347327 від 05.06.2019 року.

Відповідно до п. 1. Договору, продавець продає та зобов`язується передати у власність покупця, а покупець купує та зобов`язується прийняти у власність належну продавцю квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму.

Відчужувана квартира має розмір загальної площі 39,98кв.м., житлової площі - 20,0кв.м. кількість жилих кімнат - 1, і належить продавцю на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гурою М.Г. 28.10.2009 року за реєстровим № 1308.

Відповідно до п. 2. Договору, за домовленістю сторін цей продаж здійснюється за 332316,00 грн. Вказану суму продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору та не має до покупця жодних матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продане нерухоме майно.

Таким чином, покупець виконав взяті на себе обов`язки за цим договором, сплативши грошові кошти та набувши право власності на зазначену квартиру.

Отже, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене майно.

Згідно з п. 3 Договору, продавець зобов`язаний: передати квартиру покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння нею у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, разом з приладдям та документами до цієї квартири (технічним паспортом, і ключами тощо) у строк до 05.12.2019 року; попередити покупця про всі відомі недоліки відчужуваної квартири; звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку та побуту у строк до 05.12.2019 року; сплатити вартість комунальних послуг (електро-, газо-, водопостачання, тощо), спожитих до моменту передачі нерухомого майна, тобто до 05.12.2019 року; зняти з реєстраційного обліку усіх зареєстрованих за вищевказаною адресою осіб у строк до 05.12.2019 року; не демонтувати сантехнічне, електротехнічне обладнання, газові прилади, вікна, двері, кахель. До моменту фактичної передачі квартири продавець несе відповідальність за збереження її фізичного стану, обладнання та невід`ємних конструктивних елементів квартири.

У відповідності до п. 6. Договору, покупець має право вимагати від продавця виконання обов`язків за цим договором та передачі квартири не пізніше 05.12.2019 року у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень.

Проте, станом на продавець свого обов`язку не виконав, квартиру не звільнив та не передав її покупцю, ключі, документи, покупцю також не передав.

Конституцією України (ст. 41) та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.1), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,необхідно розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї, попереднього власника житла.

Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а відтак можна прийти до висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 81, 259, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) права користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселити його з квартири АДРЕСА_2 .

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) права користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселити її з квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 3073 (три тисячі сімдесят три) гривні 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Козлова Н. Ю.