Справа № 466/8598/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/157/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2019 року у складі судді Баєвої О.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою,-

встановила:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Вимоги обгрунтовувала тим, щовона перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 з липня 1995 року, а 10.02.1998 року даний шлюб рішенням суду розірвано. Відповідно до довідки з питань приватизації та довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки у квартирі АДРЕСА_1 прописані та проживають дві особи: вона та ОСОБА_6 . Проте, користуватися даною квартирою вона не може, оскільки ОСОБА_3 чинить їй перешкоди.

Просила зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у коористуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , а також вселити її у вказану квартиру.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09.07.2018 року по справі №466/8598/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою - задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , рішення вважає незаконним.

В апеляційній скарзі зазначає, що сторони по справі є колишнім подружжям, шлюб між ними розірвано 31.07.1997 року.

Відповідач у спірній квартирі не був зареєстрований і до розірвання шлюбу 31.07.1997 року не проживав.

У жовтні-листопаді 1998 року позивачка приватизувала спірну квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.07.2007 позивачку та її дочку ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право на житлову площу.

ОСОБА_3 став власником спірної квартири лише на підставі наказу Управління комунальної власності № 1559 від 15.11.2007 року, а тому не міг бути позивачем за позовом про втрату нею права на житло.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволенні її позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов висновку, що ОСОБА_1 не має жодних прав на користування спірною квартирою.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із свідоцтва про право власності на квартиру від 15.11.2007 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16884118 від 03.12.2007 року, виданого Обласним комунальним підприємство Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

На підставі договору дарування від 07.12.2007 року, ОСОБА_3 подарував 1/2 частину зазначеної квартири ОСОБА_5 , яка є донькою його сестри ОСОБА_7 .

Відтак, ОСОБА_5 є співвласником 1/2 ідеальної частини спірної квартири, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.12.2007 року №16995242.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує те, що відповідач ОСОБА_3 , як співвласник квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має право на безперешкодне володіння, користування та розпорядження квартирою.

В свою чергу, з матеріалів справи встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2007 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи позивачки про те, що вона зареєстрована у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до довідки, виданої 27.09.2018 року №4539 ЛКП «Варшавське-407» з місця проживання про склад сім`ї і прописки, у вказаній квартирі зареєстровано лише одну особу ОСОБА_3 .

Крім цього, в судовому засіданні не знайшли підтвердження пояснення апелянта ОСОБА_1 про те, що вона у жовтні-листопаді 1998 року приватизувала спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , на пропозицію суду рішення органу приватизації Львівської міської ради, а також документи про реєстрацію права власності на квартиру, позивачка суду не надала.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_1 не є, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2007 року визнана такою, що втратили право на користування оспорюваним жилим приміщенням, при цьому не надала суду доказів про те, що після ухвалення вказаного рішення набула з інших підстав право користування спірною квартирою, не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 , відтак погоджується із висновком місцевого суду про те, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав та відповідні доводи в обґрунтування таких, не дають підстав для задоволення позову про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова 28 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк