справа № 198/526/20
провадження № 2/0198/258/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.О., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду смт Юр`ївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 110 від 21.03.1989 року, при цьому остання не оформила свідоцтво про право власності на будинок.

ОСОБА_4 мала двох дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_1 як син померлого ОСОБА_6 та онук ОСОБА_4 прийняв спадщину у вигляді житлового будинку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

В свою чергу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як доньки та спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_5 на думку позивача не можуть претендувати на спірний житловий будинок, оскільки їх мати за життя не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок позивач звернувся до приватного нотаріуса Григор`євої О.Л., але остання постановою від 01.10.2020 відмовила у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки неможливо підтвердити родинні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Так, свідоцтво про народження ОСОБА_6 , яке б підвереджувало родинні відносини «мати-син» між ним та ОСОБА_4 , втрачено, а згідно з архівною довідкою № Б-188-2020 від 15.09.2020, виданою Державним архівом Дніпропетровської області, у книзі реєстрації актів цивільного стану Жемчужненської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області за 1938 рік міститься актовий запис № 51 про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 дитини чоловічої статі на ім`я « ОСОБА_7 », мати - « ОСОБА_8 ».

Отже, не збігається ім`я та по батькові спадкодавиці ОСОБА_4 з ім`ям та по батькові особи, вказаної в актовому записі про народження ОСОБА_6 у графі «мати».

Враховуючи те, що відсутні документи, які підтверджують родинні відносини «мати-син» між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , та відповідно родинні відносини «баба-онук» між позивачем та ОСОБА_4 , а також у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, ОСОБА_1 не має можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку та змушений звернутись до суду.

На підставі викладеного, позивач просить встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.11.2020 у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 16.11.2020.

Позивач у підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, при цьому підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області у підготовче судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не з`явились, кожна окремо надали суду заяву, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, проти позову не заперечували.

Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 54).

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки спадкодавець померла до 01 січня 2004 pоку, застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року.

Статтею 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статтею 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (стаття 529 ЦК УРСР).

Як виходить з матеріалів справи, до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 належать її донька, ОСОБА_5 та син, ОСОБА_9 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Жемчужненською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до смерті ОСОБА_4 (а.с.18).

В той же час, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 22.02.2016 (а.с. 17).

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Жемчужненською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 10.01.1966, виходить, що позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_6 , а отже внуком ОСОБА_4 (а.с. 16).

Таким чином позивач належить до спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 як її онук.

Згідно приписів статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із системного аналізу положень статей 548, 549 ЦК Української РСР слід дійти висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Таким чином, неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Надаючи оцінку факту прийняття позивачем спадщини у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходить з такого.

Згідно з довідкою № 271, виданою виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області 20.10.2020, ОСОБА_1 з 22.11.1990 зареєстрований та проживає по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

За довідкою № 110 від 26.06.1991, виданою виконавчим комітетом Жемчужненської сільської ради народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області, рішенням виконкому № 32 від 02.01.1991 господарство ОСОБА_4 переведено на ОСОБА_1 (а.с. 22).

Також в матеріалах справи наявна платіжна квитанція від 23.07.1993, яка підтверджує замовлення ОСОБА_1 послуг з інвентаризації спірного житлового будинку (а.с. 31).

З огляду на вказані докази суд доходить висновку, що позивач на час відкриття спадщини - 16.03.1993 проживав у спадковому житловому будинку та фактично вступив у володіння та управління цим майном.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цієї норми виходить, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі.

Отже, за правилами статті 549 ЦК РСР ОСОБА_1 як спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_4 прийняв спадщину у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вступу у фактичне управління та володіння вказаним майном.

Водночас, щодо прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 суд зазначає таке.

Як виходить з довідки № 1188, виданої виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області 29.09.2020, ОСОБА_4 з 25.08.1980 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с 49).

Таким чином, ОСОБА_5 на час відкриття спадщини хоча й проживала разом зі спадкодавицею за однією адресою, однак не в спадковому будинку. При цьому, суду не надано будь-яких доказів вступу ОСОБА_5 у фактичне управління чи володіння спадковим майном.

Згідно з пунктом 124 глави ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 31 жовтня 1975 р. N 45/5 (яка діяла час відкриття спадщини) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з

боку інших спадкоємців.

Так, в матеріалах спадкової справи № 52/2020, заведеної після смерті ОСОБА_4 , відсутні докази наявності у спадкодавиці іншого майна, крім спірного житлового будинку. Також матеріали спадкової справи не містять заяви ОСОБА_5 або інших спадкоємців про прийняття спадщини (а.с. 47-63).

Верховний Суд у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 396/466/17 та від 16.10.2019 у справі №319/1166/18 дійшов висновків, що вступ в управління або володіння спадковим майном в розумінні статті 549 ЦК УРСР має на увазі здійснення певних дій із спадковим майном, його обслуговування, тощо або володіння цим майном та документами на нього, в той час як сам лише факт проживання за однією адресою зі спадкодавцем, ведення з ним спільного підсобного господарства не є обставинами, що свідчать про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном .

З огляду на викладене, суд вважає, що ОСОБА_5 не вчинила жодної з дій для придбання спадщини, вказаних в ст. 549 ЦК УРСР, а саме фактично не вступила в управління спадковим майном та не подала нотаріусу заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців після її відкриття, тому остання в силу положень ст. 553 ЦК УРСР відмовилась від прийняття спадщини.

За таких обставин, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 .

В свою чергу відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як доньки та спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_5 не можуть претендувати на спірний житловий будинок, оскільки їх мати за життя не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 .

За положеннями статей 560, 561 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом з тим, норми ЦК УРСР не встановлювали конкретного строку, протягом якого спадкоємець зобов`язаний отримати свідоцтво про право на спадщину.

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок позивач звернувся до приватного нотаріуса Юр`ївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Григор`євої О.Л., однак остання постановою від 01.10.2020 відмовила йому у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки неможливо підтвердити родинні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на будинок (а.с. 62-63).

Так, свідоцтво про народження ОСОБА_6 , яке б підвереджувало родинні відносини «мати-син» між ним та ОСОБА_4 та відповідно родинні відносини «баба-онук» між позивачем та ОСОБА_4 , втрачено, а згідно з архівною довідкою №Б-188-2020 від 15.09.2020, виданою Державним архівом Дніпропетровської області, у книзі реєстрації актів цивільного стану Жемчужненської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області за 1938 рік є актовий запис № 51 про народження 01 вересня 1938 року дитини чоловічої статі на ім`я « ОСОБА_7 », мати - « ОСОБА_8 » (а.с. 23).

Отже, не збігається ім`я та по батькові спадкодавиці ОСОБА_4 з ім`ям та по батькові особи, вказаної в актовому записі про народження ОСОБА_6 у графі «мати». Тому, позивач не має можливості у позасудовому порядку підтвердити факт родинних відносин між ним та спадкодавицею та оформити свої спадкові права.

Однак, той факт, що ОСОБА_4 та особа, зазначена у вказаному актовому записі як « ОСОБА_8 », є однією й тією ж особою та матір`ю ОСОБА_6 й бабою позивача, підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у поданих до суду письмових заявах (а.с. 72, 73).

Також відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Жемчужненською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 10.01.1966, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є сином ОСОБА_1 (а.с. 16).

Оцінюючи у сукупності всі докази, які узгоджуються між собою, є достатніми та переконливими, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надаючи правову оцінку відсутності у померлої ОСОБА_4 правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок, суд враховує таке.

Згідно з довідкою, виданою КП «Павлоградське МБТІ» 21.10.2020, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 110 від 21.03.1989 року, при цьому за життя остання не отримала свідоцтво про право власності та не зареєструвала вказане речове право (а.с. 19).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За частинами 2, 3 статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Станом на 21.03.1989 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56 (далі - Інструкція).

Відповідно до Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності.

Отже, вказана Інструкція не передбачала обов`язкової реєстрації домоволодінь у сільській місцевості та не пов`язувала виникнення права власності на майно з його реєстрацією.

За пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а).

При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння.

Як зазначено вище, рішенням виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 110 від 21.03.1989 року за ОСОБА_4 визнано право власності на спірний житловий будинок, тому остання набула право власності на нього, проте через відсутність обов`язкової реєстрації нерухомого майна не зареєструвала своє право та не отримала правовстановлюючий документ.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5).

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Отже, постанова приватного нотаріуса від 01.10.2020 є такою, що відповідає вимогам нормативних актів.

Одночасно суд відмічає, що відсутність правовстановлюючого документа, який би підтверджував факт належності спадкодавцю права власності на житловий будинок є обставиною, що унеможливила оформлення позивачем права на спадщину в нотаріальному порядку.

На теперішній час право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано за буд-якою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 27)

За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Оскільки судом встановлено, що позивач є онуком померлої ОСОБА_4 та спадкоємцем першої черги за законом після її смерті, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління й володіння спадковим майном, відомостей та доказів щодо наявності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, в матеріалах справи немає, а відсутність документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавицею, а також правовстановлюючого документа на житловий будинок позбавляє спадкоємця можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає можливим задовольнити позов у повному обсязі та встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує заяву позивача про залишення за ним витрат на судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 548, 549, 559, 554, 560, 561 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 141, 209, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, 289ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_3 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ,РНОКПП НОМЕР_7 ), Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області (адреса місцезнаходження: Дніпропетровська обл., Павлоградський (колишній Юр`ївський) р-н, смт Юр`ївка, вул. Центральна 67/1, ), про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська обл., Юр`ївський район (згідно з постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 № 807-ІХ - Павлоградський район), с. Жемчужне, вул. Набережна, буд. 12, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано 17.11.2020.

Суддя І. О. Гайдар