Єдиний унікальний номер 219/4003/19
Номер провадження 22-ц/804/1116/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Папоян В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа № 219/4003/19, суддя Погрібна Н.М., повний текст рішення складено 21 січня 2020 року в місті Бахмут Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 20 185,85 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що з 11 липня 2016 року і по 17 липня 2017 року позивач працювала в Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» черговим по залізничній станції Єнакієве виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 25 298 гривні 72 копійки (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 20 185,85 грн.).

На підтвердження викладених в позові обставин, позивач надала розрахунок розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач не може.

Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у Регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна, м. Лиман Донецької області, 84404), куди вони були здані позивачем особисто в жовтні 2017 року.

Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. Не сплачуючи позивачу заробітну плату у період з березня 2017 року і по теперішній час, роботодавець грубо порушує вимоги чинного трудового законодавства, що спонукає позивача вжити заходів щодо судового захисту своїх порушених прав.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3 107 гривень 19 коп. (без утримання податку й інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 118,27 грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з квітня 2017 року по липень 2017 року відмовлено за їх недоведеністю.

З рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, становить 25 298,72 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 20 185,85 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи.

Однак, ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки усі печатки структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір заробітної плати за період 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року вона не змогла. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у Регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (м. Лиман Донецької області), куди вони в жовтні 2017 року були здані нею особисто.

Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовився, як і видати копії документів про заборгованість з заробітної плати.

Обов`язок щодо своєчасної виплати заробітної плати покладено на роботодавця.

Суд мав виходити з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.

Проте, свого обов`язку з оплати праці відповідач не виконав.

До апеляційної скарги додані наступні документи:

- копії табелів обліку використання робочого часу за період з березня 2017 року по липень 2017 року (а.с. 144 - 148);

- копії розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року (а.с. 149 - 153);

- копія довідки про заборгованість із виплати заробітної плати працівнику станом на 01 серпня 2016 року (а.с. 154);

(а.с. 131-143, 144-154)

Відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Оскільки дана справа є трудовою, ціна вказаного позову складає 20 185 грн. 85 коп., то апеляційну скаргу суд розглядає без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працювала в Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» черговим по залізничній станції Єнакієве виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до наказів № 301 від 15 квітня 2016 року та №02-ос від 08 липня 2016 року.

17 липня 2017 року вона звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (наказ від 10 липня 2017 року № 4582/ДН-ос), що підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , яка видана на ім`я позивача.

Позивач зазначила, що на день її звільнення їй нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 20 185,85 грн.

До відзиву представником відповідача надана детальна інформація щодо проведених позивачу нарахувань та виплат.

Згідно довідки про доходи № 349/2 від 8 травня 2019 року, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата, як черговій по залізничній станції виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» , яка за березень 2017 року складає 2 830,04 грн. за 89 відпрацьованих годин, з яких утримано 579,64 грн., а до видачі - 2 250,40 грн.

Заробітна плата за період з квітня 2017 року по липень 2017 року позивачу не нараховувалась у зв`язку з відсутністю відпрацьованих годин.

Згідно копії відомості на виплату грошей № 23 за березень 2017 року, ОСОБА_1 (табельний номер 20010) отримала заробітну плату в сумі 2 250,40 грн.

На виконання ухвали суду першої інстанції Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області були направлені індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5 стосовно ОСОБА_1 , згідно яких, Регіональною філією «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_1 нараховано за 2017 рік: січень - 5 846,50 грн., лютий - 5 718,60 грн., березень - 5 937,23 грн., в період з квітня по липень - 0,00 грн.

Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог надано як доказ довідку, яка підписана начальником станції «Микитівка» ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , згідно якої ОСОБА_1 працювала черговим по залізничній станції Єнакієве виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року; сума нарахованої заробітної плати 25 298,72 грн., до виплати - 20 185,85 грн., у тому числі: березень 2017 року нараховано 5 937,23 грн., до виплати - 4 721,18 грн.; квітень 2017 року нараховано 4 668,89 грн., до виплати - 3 712,63 грн.; травень 2017 року нараховано 804,98 грн., до виплати - 640,11 грн.; червень 2017 року нараховано 225,02 грн., до виплати - 178,94 грн.; липень 2017 року нараховано 13 662,60 грн., до виплати -10 932,95 грн.

Документальне підтвердження про виплату заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відсутнє.

Згідно довідки структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» № 349/2 від 8 травня 2019 року, ОСОБА_1 нараховано за березень 2017 року 2 830,04 грн., утримано 383,23 грн. до виплати - 2 250,40 грн. (а.с. 42)

Між тим, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області суду були надані індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5 стосовно ОСОБА_1 , згідно яких, за звітний 2017 рік Регіональною філією «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_1 нараховано за цей рік: за січень - 5 846,50 грн., лютий - 5 718,60 грн., березень - 5 937,23 грн., а з квітня по липень - 0,00 грн. (а.с. 112 - 113).

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що розмір нарахованої заробітної плати позивача в березні 2017 року склав 5 937,23 грн., що підтверджується індивідуальною відомістю про застраховану особу (форма ОК-5) стосовно ОСОБА_1 , яка є офіційним документом та має бути врахована при вирішенні спору щодо заборгованості по заробітній платі.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 3 107,19 грн. (5 937,23 грн. - 2 830,04 грн.), без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

При вирішенні справи суд посилався на наступні норми права.

Відповідно до статті 20 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Отже, відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, а тому є належними доказами, що містять інформацію щодо предмету доказування у цій справі - розміру нарахованої позивачу заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року.

Інші докази того, що позивач в спірний період виконував свої посадові обов`язки та йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату, у справі відсутні.

Між тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації.

Докази виконання роботи позивачем або простою, з урахуванням відповідного обліку в період з квітня по 17 липня 2017 року, у справі відсутні.

Суд першої інстанції дійшов до переконання, що доводи відповідача про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі. Форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать лише про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, та є підставою для звільнення підприємства від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, яка встановлена ст. 117 КЗпП України.

Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості з заробітної плати, та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Суд першої інстанції не визнав долучену до позову довідку про заборгованість з заробітної плати, як належний та допустимий доказ по справі, з огляду на наступне.

Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18 червня 2015 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181 із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства юстиції України від 12 червня 2018 року № 1827/5 від 4 липня 2018 року № 2277/5, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

Ця довідка оформлена без додержання вимог, встановлених Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, зокрема, не засвідчена печаткою відповідача та не містить необхідні реквізити, дату документа, що унеможливлює перевірити повноваження посадових (відповідальних) осіб, які підписали довідку, на час її видачі, а також наявність заборгованості на час розгляду справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що довідка, яка надана позивачем, оформлена на непідконтрольній українській владі території в м. Горлівка, з порушенням чинного законодавства. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт наявності заборгованості по заробітній платі.

Суд першої інстанції вирішив, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3 107,19 грн., а заборгованість по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року - недоведена.

При вирішенні справи суд також посилався на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 97, 116, 117 КЗпП України, норми Закону України «Про оплату праці», та інші нормативно - правові акти, що регулюють спірні правовідносини.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано задовольнив позов в частковому розмірі.

Апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелів обліку використаного часу, розрахунково-платіжних відомостей.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана позивачем довідка, не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості з оплати праці, виходячи з наступного.

Наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Міністерства юстиції України від 12 червня 2018 року № 1827/5, від 4 липня 2018 року № 2277/5, затверджено Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи).

Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами (пункт 1 розділу І).

Відповідно до п. 1 ч. 3 розділу ІІ Правил, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Згідно з п. 1 та п. 2 глави 4 розділу II Правил, датою документа є, відповідно, дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення (для актів), засідання колегіального органу (для протоколів). Дату оформляють відповідно до ДСТУ 4163-2003 цифровим або словесно-цифровим способом. Усі реквізити на документі, пов`язані з його проходженням і виконанням, датуються і підписуються. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його візує, погоджує або затверджує. Дата зазначається нижче підпису ліворуч.

Крім того, під час реєстрації документа його дата проставляється працівником служби діловодства в лівій верхній частині документа на спеціально відведеному місці на бланку. У документах, складених не на бланку (заяви працівників, доповідні записки, довідки тощо), дата проставляється автором документа нижче підпису (пункт 3 глави 4 розділу II Правил).

У разі застосування автоматизованої системи реєстрації документів може використовуватися штрих-код. Для вихідних документів штрих-код включає реєстраційний індекс і дату документа (пункт 6 глави 3 розділу III Правил).

Ця довідка не містить інформації щодо розцінки та норми праці, обліку використаного часу; документального підтвердження нарахування зарплати.

Також довідка оформлена без додержання вимог, встановлених Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, зокрема, не засвідчена печаткою та не містить необхідні реквізити, дату документа, що унеможливлює перевірити повноваження посадових (відповідальних) осіб, які підписали довідку, на час її видачі, а також наявність заборгованості на час розгляду справи.

Отже, позивачем не надано жодного доказу, що підтверджують наявність заборгованості по оплаті праці за період з квітня 2017 року по липень 2017 року.

Окрім того, ті обставини, що у спірний період позивач з`являвся на робоче місце та за ним зберігався середній заробіток, не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, зокрема, табелями обліку робочого часу, журналом обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої, тощо.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач ОСОБА_1 отримала при звільненні довідку про заборгованість та зверталася до роботодавця з вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з нею розрахунку при звільненні.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця», не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах з роботодавцем.

Аналогічний правовий висновок, підстав для відступлення від якого не вбачила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду під час касаційного перегляду 10 жовтня 2019 року справи № 243/2071/18, висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.

Що ж стосується копії документів, які додані апелянтом до апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції не приймає їх в якості доказів на підтвердження заборгованості з оплати праці, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, ОСОБА_1 не надала апеляційному суду доказів неможливості подання цих документів до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від неї, та клопотання про долучення документів, доданих до апеляційної скарги, позивач не заявила.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року, окрім стягнутої судом першої інстанції, в справі відсутні.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі № 754/11399/17.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно ухвалив рішення про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 3 107,19 грн. на підставі належних та допустимих доказів, з додержанням вимог ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, та обґрунтовано відмовив в іншій частині позову за недоведеністю вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно встановив правовідносини, що виникли між сторонами, наявним у справі доказам надав належну оцінку, правильно встановив обставини справи і віршів справу відповідно до норм чинного законодавства.

Свої правові висновки суд повно виклав у рішенні і належно їх мотивував.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Так як апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 14 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач М.С. Будулуца

Судді:

О.М. Біляєва

В.В. Папоян