Справа № 211/3096/18
Провадження № 2/211/96/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 листопада 2020 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Н.О. Сарат,

за участю секретаря судового засідання - С.М. Зоріної

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, суд, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд визнати недійсним кредитний договір укладений між нею та Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК».

В обґрунтування вимог зазначила, що 2010 року між нею ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк», який змінив назву на АТ «АКЦЕНТ - БАНК» був укладений договір про надання кредитних коштів. Предметом договору є надання кредитних коштів в розмірі 25000,00 грн. Але згодом позивачеві почали телефонувати з банку та вимагати 75 000 грн. Позивач вказує, що вона зверталася до банку з вимогою надати їй копію спірного договору та розрахунок заборгованості, але їй нічого не надали, крім того такий запит було зроблено адвокатом Бурлаченко С.Ю., що також не дало жодних результатів, жодної інформації банком не надано. Також позивач вказує, що вона при отриманні кредитних коштів підписувала якісь документи, які їй в письмовому вигляді не надавали, їх природу вона не знає, не пам`ятає навіть з якою організацією укладала договір і чому саме ПАТ (АТ) «АКЦЕНТ-БАНК» вимагає у неї кошти. Вважає дії відповідача шахрайством та вимаганням. Позивачеві не відомо ні дати договору, ні номеру, ні організації в якій підписувала спірний договір, тому позовні вимоги не конкретизовані, для уточнення їх в майбутньому просила витребувати спірний договір у відповідача.

Ухвалою суду від 06 серпня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в загальному порядку позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 06.08.2018 року задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача спірний кредитний договір з додатками , анкетою заявою та розрахунками.

Ухвалою суду від 14.09.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 25.06.2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача спірний кредитний договір від 09.12.2010 року з додатками , анкетою заявою та розрахунками.

Представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача , на задоволенні позову наполягали, просили задовольнити.

Представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позов відповідач не визнає так як 09.12.2010 року між Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMAB9391, копію кредитного договору суду не надано так як відбувся збій в системі та архівних даних. Вказав, що при укладенні договору позивачеві було надано всі необхідні документи, а її твердження, що вона не має копій договору не правдиві. Просив застосувати строки позовної давності так як договір укладено було в 2010 році, з умовами договору позивач була повністю ознайомлена та підписала договір , а з позовом звернулася лише в 2018 році. А в разі задоволення позову просив застосувати наслідки недійсності правочину.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Як встановлено судом, 09.12.2010 року між Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMAB9391, згідно якого позивач отримала від банку 25000,00 грн., що не оспорено сторонами.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 Закону (у редакції на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною п`ятою статті 18 Закону передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому) (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року по справі № 190/981/16-ц (провадження № 61-38364св18).

Разом з тим, позивачем заявлена вимога щодо визнання в цілому недійсним кредитного договору, укладеного у формі анкети-заяви, яку позивач підписала, засвідчивши таким чином свою згоду з умовами договору у формі анкети-заяви та фактично отримала кредит, що нею не оспорюється.

При цьому, що позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивача у кредитному договорі, на момент укладення кредитного договору позивач не заперечував змісту цього правочину. На спростування встановлених обставин позивач не надала належні та допустимі докази. Протягом тривалого часу позивач виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів, що підтверджено письмовими доказами у справі.

Інших доказів на обґрунтування вимог щодо визнання недійсним кредитного договору (договір про надання банківських послуг), укладеного між АТ «АКЦЕНТ - БАНК» та ОСОБА_1 , позивачем не надано, як не надано і самого договору, і навіть після отримання витребуваних доказів позивачем та її представником не було уточнено позовних вимог, вони так і залишилися незрозумілими та не конкретизованими, а саме вимога позивача виглядає «Визнати недійсним договір про надання кредиту, укладений між Акціонерним товариством «АКЦЕНТ - БАНК» та ОСОБА_1 , реквізити якого я зазначу після отримання його копії».

На момент винесення рішення по справі позовні вимоги не уточнені, який саме кредитний договір просить визнати недійсним позивач не зрозуміло, жодного доказу недійсності кредитного договору позивачем та представником не надано.

При цьому суд зазначає, що відповідно до частини 1 статі 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо застосування судом строку позовної давності на вимогу представника відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, перш ніж застосувати позовну давність суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача , за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вищезазначені норми права, та наявності підстав у відмові в задоволенні позову за недоведеністю, суд не застосовує строк позовної давності.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, однак позивач при подачі позову до суду частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, тому він підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 215, 216, 220, 628, 638, 799, 806 ЦК України, ст..ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284 ЦПК ЦПК України, суд ,-

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня ухвалення судового рішення.

Суддя: Н. О. Сарат