Справа № 296/7461/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.,

за участі секретаря судового засідання Туровської К.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Корольовського районного суду м. Житомира 03.09.2020 надійшли матеріали вказаної позовної заяви, де представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.10.2008 в загальному розмірі 11 323,13 грн. та витрати по оплаті судового збору у сумі 2 102,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилається на те, що 31.10.2008 відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав заяву №б/н, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Заявою ОСОБА_1 підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Крім того, 10.11.2008 відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

ОСОБА_1 відкрито кредитний рахунок, видано кредитну картку і встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому було збільшено.

Банк свої зобов`язання перед відповідачем за вказаним договором виконав в повному обсязі, надав останньому розпорядитись кредитними коштами, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору зі сплатою щомісячних платежів у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує і станом на 14.06.2020 у нього виникла заборгованість, від сплати якої останній ухиляється, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення боргу в примусовому порядку.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» одночасно із позовом надано суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому позовні вимоги до ОСОБА_1 , позивач підтримує повністю і не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.37).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 15.09.2020 позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання (а.с.43-44).

16.11.2020 відповідач надав суду відзив на позовну заяву та заяву, де просить застосувати до позовних вимог позовну давність і в позові відмовити (а.с.49-56, 57-59).

27.11.2020 від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що відповідач використовує та погашає заборгованість за кредитною лінією і може користуватись нею у межах строку дії карти, до останнього дня 09.2021. Позивач звернувся до суду із позовом до спливу строку позовної давності. (а.с.61-67).

Дослідивши матеріали справи, встановивши наступні фактичні обставини та відповідні докази, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 31.10.2008 ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг у Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», підписав заяву №б/н і 10.11.2008 довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.11, 12).

Як вказує у позові представник позивача, відповідач підписавши заяву, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складають між ним та банком, договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі .

До кредитного договору банк додав копії Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку і Витягу Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (а.с.13-18, 19-22).

Відповідачу банком було відкрито кредитний рахунок, видано кредитну картку і встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому було збільшено (а.с.9, 10).

Банк свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором виконав в повному обсязі, надав останньому розпорядитись кредитними коштами.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н від 31.10.2008 станом на 14.06.2020 становить 11 323,13 грн., в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредита - 00,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредита - 8 214,41 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 3 108,72 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України - 00,00 грн., нарахована пеня - 00,00 грн., нарахована комісія - 00,00 грн.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на підтвердження позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором, до суду надано копії заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.10.2008, довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 10.11.2008, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видачу кредитних карток із зазначенням їх строку дії, розрахунок заборгованості та виписку по рахунку боржника.

Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 вказаного Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст.1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредита і простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Натомість, процентна ставка та умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми визначені в довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 10.11.2008.

Однак, в наявній в матеріалах справи, зокрема у довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка підписана відповідачем 10.11.2008, не зазначено, що вона складена по заяви від 31.10.2008, тоді як Банк просить стягнути заборгованість за договором № б/н, а тому це не може свідчити про те, що саме з викладеними в ній умовами кредитування ознайомився відповідач, підписуючи заяву від 31.10.2008.

Отже, у підписаній відповідачем заяві вказана дата підписання - 31.10.2008, а в довідці про умови кредитування - 10.11.2008, тому у суду немає достатніх підстав вважати дану довідку додатком саме до заяви, підписаної відповідачем 31.10.2008, а тому, суд не бере її до уваги як належний доказ.

При цьому, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В постанові №14-131цс19 від 03.07.2019 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначала про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24.09.2014 (провадження №6-144цс14).

Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31.10.2008 шляхом підписання заяви.

Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів.

Згідно ч.1 ст.1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст.3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме до такого висновку прийшла Велика Палати Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

З розрахунку заборгованості вбачається, що поточне тіло кредиту дорівнює 00,00 грн, а прострочене тіло кредиту - 8 214,41 грн., тобто сума, яку банк і зазначає як тіло кредиту.

Отже, суд зауважує про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в заяві від 31.10.2008, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №190/1419/19-ц (провадження №61-10096св20), від 04.11.2020 у справі №720/1394/19 (провадження №61-8855св20).

Що стосується вимоги відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З дослідженого судом розрахунку заборгованості за договором №б/н від 31.10.2008 вбачається, що на протязі 2017-2020 років ОСОБА_1 були внесені грошові кошти на погашення боргу, а тому, його вимоги щодо застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову відмовляє повністю.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають, що узгоджуватиметься з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №б/н від 31 жовтня 2008 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд протягом місяця з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя О. П. Сингаївський