ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8021/20 Справа № 201/1656/20 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2016 рік,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за 2016 рік за безстроковим трудовим договором (а.с. 2-4).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 26.12.89 й до цього часу діє укладений 25.12.89 безстроковий трудовий договір між нею і ДНУ ім. О. Гончара про її переведення як обрану за конкурсом на посаду викладача англійської мови невипускаючої кафедри на підставі наказу ДНУ № 2 від 03.01.90. Укладення трудового договору на невизначений строк не потребує жодних застережень в заяві, наказі, трудовій книжці. Заяви про звільнення вона не подавала, угода про припинення трудових відносин не укладалась. Наказу про припинення або розірвання укладеного у 1989 році безстрокового трудового договору відповідач не видавав, як і іншого наказу про зарахування на роботу, а також наказу про прийняття на роботу за строковим договором або контрактом (ст. 24 КзпП).

Після зарахування позивача на посаду викладача за безстроковим трудовим договором ДНУ прийняв на себе обов`язки протягом його дії створювати умови праці і виплачувати зарплату (ст. 21 КЗпП УРСР/України), але з 2016 року ДНУ безпідставно не виплачує їй зарплату за укладеним у 1989 році безстроковим трудовим договором.

Вважала, що на підставі ст. ст. 95-97 КЗпП України, ст. 57 Закону України «Про освіту», Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 2, 4, 6, 11, 12, 13, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету міністрів України за № 1298 від 30.08.2002 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», Наказу № 557 від 26.09.2005 (з наступними змінами) міністерства освіти і науки України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.10.2005 за № 1130/11410 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» в редакціях, що діяли у 2016 році, відповідач зобов`язаний виплатити їй зарплату за 12 місяців 2016 року в сумі, не меншій двох державних гарантій, якими є оклад за тарифним розрядом 16 (2,5 мінімальної зарплати) і надбавка за вислугу років 30%, виходячи з того, що статтею 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлені розміри мінімальної зарплати на 2016 рік, а довідкою бухгалтерії ДНУ за від 03.09.2008 підтверджується надбавка за вислугу років в розмірі 30 %.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 21, 22, 23, 36, 119, 235 КЗпП України, просила стягнути з ДНУ ім. О. Гончара борг по заробітній платі за 2016 рік за укладеним в 1989 році безстроковим договором в загальній сумі 56 101,5 грн., а також встановити наявність в наказі № 2 від 03.01.90 тексту, який викласти у вигляді цитат в судовому рішенні російською і українською мовами.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки трудові відносини між сторонами було припинено, вищий суд підтвердив висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення заробітної плати, а посилання позивачки на безстроковий характер трудових відносин вважав спростованими встановленими фактичними обставинами справи і зібраними у справі доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що у серпні 2006 року ОСОБА_1 зверталася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровського національного університету (27.02.2017 перейменовано в Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара) із позовом про поновлення на роботі, у якому просила поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету, стягнути заборгованість за весь час вимушеного прогулу, визнати недійсним контракт, визнати недійсною оферту у вигляді контракту.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006 по справі № 2-2128/06 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.07.2007 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006 скасовано у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету. Стягнуто з Дніпропетровського національного університету на користь ОСОБА_1 заборгованість середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у розмірі 8 331 грн. 43 коп.

Ухвалою Верховного Суду України від 06.08.2008 касаційну скаргу Дніпропетровського національного університету задоволено. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007 у частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу скасовано, й залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006.

Встановлено, що позивач оскаржила до Верховного Суду ухвалу Верховного Суду України від 06.08.2008 (якою залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006).

Ухвалою Верховного Суду від 07.02.2019 по справі № 2-2128/2006 (202/1090/16-ц) (провадження № 61-1946ск20) ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження у частині оскарження рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006 і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 394 ЦПК України, оскільки рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007 вже було предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Як установлено Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 19.12.2006 по справі № 2-2128/06, ОСОБА_1 була призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26.12.89 згідно її заяви від 25.12.89 наказом по університету № 2 від 03.01.90 як обрана за конкурсом. До 1991 року заміщення посад науково-педагогічних працівників (викладачів) здійснювалось на підставі «Положення про порядок заміщення посад та атестації професорсько-викладацького складу у вищих учбових закладах», затвердженого наказом Міністерства вищої і середньої спеціальної освіти СРСР № 500 від 10.07.87 Згідно п. 1 цього Положення посади зав. кафедрами, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів і асистентів вузів заміщувалися по конкурсу строком на п`ять років Після закінчення п`ятирічного строку названі посади повинні були заміщуватися у порядку конкурсу. Потім підставою для переукладення строкових трудових договорів з працюючими науково-педагогічними працівниками було «Положення про порядок наймання та звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності», затверджене наказом Міністерства освіти України № 293 від 05.08.93 Згідно п. 5.10 цього Положення посади за конкурсом заміщувалися на визначений строк, встановлений за погодженням сторін згідно з трудовим договором, контрактом від одного до п`яти років, а у закладах освіти, що мають статус національного - від одного до семи років. Згідно п. 4.7 цього Положення при прийнятті на роботу, якщо конкурс не оголошувався, на умовах трудового договору або контракту, в тому числі і у разі закінчення їх строку кандидатури на посаду педагогічних працівників розглядались на відповідній, кафедрі (відділенні), яка давала пропозиції керівникові навчального закладу щодо укладання або не укладання з ним контракту (договору) на новий строк. Згідно п. 4.8 цього ж Положення педагогічний працівник, який працював у даному навчальному закладі і претендував на подальші трудові відносини, подавав на кафедру звіт про свою педагогічну, наукову і методичну роботу, яку він виконував у період дії трудового договору (контракту) заяву на ім`я ректора. Рішення кафедри проймалось простою більшістю голосів штатних викладачів та наукових співробітників. Наказ Міністерства освіти України № 293 від 05.08.93 втратив чинність з 01.08.2003 з дня опублікування наказу Міністерства освіти України № 744.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 06.12.1994 і на підставі рішення кафедри від 05.12.94 було видано наказ по Дніпропетровському національному університету № 31к від 26.01.95, за яким ОСОБА_2 було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.94 по 06.12.99.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 01.12.99 і на підставі рішення кафедри від 11.11.99 видано наказ по Дніпропетровському національному університету № 683к від 20.12.99, за п. 9 якого ОСОБА_1 було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.99 по 30.06.2004.

Таким чином, посилання позивача на те, що відповідач на її заяву від 01.12.99 не надав відповіді в нормальні строки (тобто до 06.12.99) і тому трудовий договір з 07.12.99 став безстроковим - суд вважав безпідставними. З позивачем було укладено строковий трудовий договір.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового-договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відповідно до п. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Контрактна форма трудового договору передбачена Постановою Кабінету Міністрів України № 170 від 19.03.94, якою затверджено «Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників». Відповідно до п. 7 цього Положення та п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України контракт укладається у письмовій формі і підписується роботодавцем та працівником.

Листом № 553-85-94 від 02.04.2004 відповідач попередив ОСОБА_1 про закінчення строку дії її трудового договору, її попереджено про закінчення строку дії трудового договору під підпис 14.04.2004 15.06.2004 ОСОБА_1 подала ректору заяву з проханням її перевести і наказом № 491 к від 07.07.2004 її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004 по 30.06.2006 на умовах контракту.

Листом ДНУ від 25.04.2006 ОСОБА_1 повідомленої про закінчення 30.06.2006 строку дії контракту і, що університет не має наміру переукладати з нею контракт на подальший період, а має намір звільнити її з цієї дати за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Лист ОСОБА_1 отримала 28.04.2006. У її наступних заявах про продовження терміну роботи у ДНУ відмовлено.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Наказу № 415к від 19.06.2006 ОСОБА_1 надано відпустку за 2005-2006 року з 27.06.2006 по 22.08.2006 з послідуючим звільненням з 22.08.2006 у зв`язку із закінченням строку дії контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Наказом ДНУ ім. О.Гончара від 02.09.2008 № 692-к з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 06.08.2008, позивачку звільнено з посади викладача кафедри іноземних мов 03.09.2008 у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, як встановлено, поставою Верховного Суду від 10.05.2018 по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18), відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 із залишено без змін постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.12.2017.

Зі змісту указаної постанови Верховного Суду вбачається, що після отримання Університетом ухвали Верховного Суду України від 06.08.2008 (про залишення в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006) ДНУ видано наказ від 02.09.2008, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи 03.09.2008 за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. ОСОБА_1 в Університеті не працює з 04 вересня 2008 року.

Вказане звільнення позивачем оскаржувалось в судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2009, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.08.2009, у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання наказу від 02.09.2008 недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. Вказаними рішеннями встановлено факт припинення трудових правовідносин між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що оскільки трудові відносини між сторонами було припинено, вищий суд підтвердив висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення заробітної плати, а посилання позивачки на безстроковий характер трудових відносин вважав спростованими встановленими фактичними обставинами справи і зібраними у справі доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Посада позивачки віднесена до категорії працівників, які працюють за контрактом, ОСОБА_1 звільнена з 03.09.2009р. на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням дії контракту, при звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, після того, як позивачка 26.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов (як обрана за конкурсом), в подальшому наказом від 26.01.1995р. ОСОБА_2 була переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1994р. по 06.12.1999р. Потім наказом від 20.12.1999р. ОСОБА_1 переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06.12.1999р. по 30.06.2004р.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 15.06.2004р. наказом № 491 к від 07.07.2004р. її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р. по 30.06.2006р. на умовах контракту, а після того - наказом від 19.06.2006р. її звільнено з 22.08.2006р. у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи вище викладене та зважаючи на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року (справа № 2-2128/06), ухвалу Верховного Суду України від 06.08.2008 р., наказ про звільнення ОСОБА_1 від 02.09.2008 р. № 692-к (а.с. 18-20,21-22,23), суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки рішеннями судів та матеріалами справи достеменно підтверджено, що позивач у 2016 року не працювала у ДНУ, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі відсутні.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.Ю. Ткаченко

Т.Р. Куценко