КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

03 серпня 2015 р. позивачка, в особі свого представника, звернулася до суду з позовними вимогами, де з урахуванням уточнень від 28 вересня 2015 року, просила визнати протиправними дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Федоренка А.М., стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 7 000 грн, матеріальну шкоду - 28 960,60 грн, зобов`язати відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві повернути позивачу 7 000 грн. 00 коп., стягнутих з пенсійного рахунку, зняти арешт з будинку АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2014 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг спадкодавця ОСОБА_3 .

Після смерті останнього залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачем подано апеляційну, а в подальшому, і касаційну скаргу.

Проте, незважаючи на дані обставини, на неодноразові заяви позивача до державної виконавчої служби щодо зупинення проведення виконавчих дій, а також в порушення вимог ст. 1282 ЦК України, 04.02.2015 старшим державним виконавцем Федоренко А.М. винесено постанову про арешт на все майно боржника та оголошенозаборону на його відчуження.

З метою виконання рішення суду, державним виконавцем на підставі ухвали суду від 03.03.2015, яка оскаржувалась позивачем в апеляційному порядку, здійснено примусове проникнення до житла, під час якого державним виконавцем зламано та замінено два вхідних замки на дверях квартири, проведено опис майна.

Крім того, ухвалою суду від 08.04.2015 задоволено подання державного виконавця про примусове входження до квартири АДРЕСА_2 .

Вказані дії державного виконавця також є протиправними, з огляду на те, що зазначена квартира не входить до спадкового майна спадкодавця, на квартиру не можна звернути стягнення.

Представник позивача письмово звертався до державного виконавця щодо призупинення вчинення даних дій, також подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 08.02.2015, проте державним виконавцем 02.06.2015 проведено арешт та опис майна у квартирі АДРЕСА_3 .

На даний час позивачка позбавлена можливості зайти до свого житла. Зазначеними неправомірними діями державного виконавця позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у погіршенні психологічного, фізичного її стану, позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні, витрачала кошти на відновлення стану здоров`я, з її пенсійного рахунку знімаються кошти на користь ВДВС Святошинського РЦЮ у м. Києві, розмір таких стягнень становить 7 000 грн.

Загальна сума матеріальних збитків складає 28 960,60 грн, а розмір моральної шкоди становить 7 000 грн.

При цьому, позивачкав добровільному порядку повернула стягувачу боргові кошти.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями державного виконавця.

На обгрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено наступне.

Судом встановлено, що 06.11.2013 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,01 кв.м., вартість спадкового майна становить 374 872 грн. ( а.с. 10 т. 1 ).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2014 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , в межах вартості майна, отриманого у спадщину, борг спадкодавця - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в загальній сумі 320 302 грн. 47 коп. ( а.с. 7-9 т. 1 ).

04.02.2015 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Федоренком А.М. при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_2 , винесено постанову ВП №45499939, якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення: 320 302 грн. 47 коп., заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с. 12 т. ).

Постановою державного виконавця від 04.02.2015 з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 32 030 грн. 25 грн. (а.с. 150 т. 1).

Ухвалою суду від 03.03.2015 старшому державному виконавцю Федоренку А.М. надано дозвіл на примусове проникнення до житла - квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна ( а.с. 19 т. 1 ).

20.03.2015 державним виконавцем видано вимогу №Д/20 про надання доступу до майна ( а.с. 15 т. 1 ).

Ухвалою суду від 08.04.2015 дозволено примусове проникнення державному виконавцю відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві до квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 22 т. 1 ).

06.05.2015 позивача повідомлено про дату та час проведення виконавчих дій щодо арешту та опису майна ( а.с. 23 т. 1 ).

02.06.2015 стягувач ОСОБА_2 отримала від боржника ОСОБА_1 кошти в сумі 320 302 грн. 47 коп., про що написала відповідну розписку ( а.с. 63 т. 1 ).

Відповідно до листа Управління пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва від 09.11.2015 встановлено, що з березня 2015 р. з пенсії ОСОБА_1 проводиться відрахування в розмірі 842 грн 94 коп. на підставі виконавчих документів, що знаходяться на виконанні у державній виконавчій службі ( а.с.79 т. 1 ).

Листом Головного пенсійного фонду України в м. Києві від 17.08.2019 зазначено, що за період з 01.03.2015 по 31.05.2017 утримано борг в сумі 23 098 грн 07 коп.

З урахуванням змін, перераховано залишок боргу з урахуванням утриманих сум, який склав 13 747 грн 48 коп. Станом на вересень 2018 р. заборгованість повністю погашена ( а.с. 241 т. 1 ).

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» 606-XIV (далі - Закон України 606-XIV), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку, звертатися до суду про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника (п. 5, п. 10 ч. 3 ст. 11 Закону України 606-XIV).

В силу ч. 2 ст. 25 11 Закону України 606-XIV у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною 2 ст. 28 Закону України 606-XIV визначено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що державний виконавець, з метою виконання рішення суду, виніс постанову про накладення арешту майна, в установленому законом порядку отримав дозвіл на примусове проникнення до квартири, що узгоджується з положеннями ст. 11 Закону України 606-XIV. Вказані постанови в установленому законом порядку не оскаржувались. Заходи, що здійснювались державним виконавцем для виконання рішення суду проводились до моменту повернення стягувачу коштів.

Посилання позивача на те, що державний виконавець здійснював виконавчі дії в період оскарження рішення суду, а також те, що боржник звертався із заявами про зупинення виконавчих дій, не підтверджуються належними доказами. Апеляційні скарги, заяви, додані до матеріалів справи, не містять відомостей про їх звернення, подачу до відповідних установ, прийняття скарги до розгляду, будь-які судові документи про результати розгляду вищою інстанцією скарги, позивачем додано не було. Також не підтверджені належними доказами посилання про пошкодження майна (замків вхідних дверей квартири), неможливості зайти до приміщення та наявності арешту на квартиру.

Крім того, звернення стягнення на пенсійні виплати позивача відбувались для виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, що є правомірним, в силу ч. 2 ст. 25 Закону України 606-XIV, оскільки у визначений законом строк позивач самостійно не виконала рішення суду, а тому розпочалось примусове виконання рішення суду із стягненням з боржника виконавчого збору.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених нею позовних вимог.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 06.11.2013 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_4 .

Ринкова вартість спадкового майна, на яке видано свідоцтво, становить 374 872 грн ( а.с. 10 т. 1 ).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2014 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , в межах вартості майна, отриманого у спадщину, борг спадкодавця - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в загальній сумі 320 302,47 грн ( а.с. 7-9 т. 1 ).

Постановою ВП №45499939 старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Федоренко А.М. від 04 лютого 2015 року, при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення боргу на користь ОСОБА_2 , накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення - 320 302,47 грн та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с. 12 т. ).

Того ж дня, постановою державного виконавця стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 32 030,25 грн ( а.с. 150 т. 1 ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2015 старшому державному виконавцю Федоренку А.М. надано дозвіл на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій щодо опису та арешту майна ( а.с. 19 т. 1 ).

20.03.2015 державним виконавцем направлено ОСОБА_1 і вимогу №Д/20 про зобов`язання надати доступ до майна, що знаходиться в названій квартирі, та повідомлено про те, що 30.03.2015відбудеться проведення опису та вилучення майна ( а.с. 15 т. 1 ).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2015 дозволено примусове проникнення державному виконавцю відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві до квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 22 т. 1 ).

06.05.2015 ОСОБА_1 удержавним виконавцем повідомлено про те, щопроведення виконавчих дій щодо арешту та опису майна відбудеться 21 травня 2015 року ( а.с. 23 т. 1 ).

02.06.2015 стягувач ОСОБА_2 отримала від боржника ОСОБА_1 кошти в сумі 320 302,47 грн про що написала відповідну розписку ( а.с. 63 т. 1 ).

Докази на підтвердження зазначених обставин суд апеляційної інстанції відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх відповідно до положень ст. 77-80 ЦПК України, яким місцевим судом надана оцінка згідно приписам ст. 89 ЦПК України.

При цьому, позивачка не надала суду доказів, відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України, заподіяння їй як моральної, так і матеріальної шкоди за підставами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відзначити і ту обставину, що позивачка не звільнена від обов'язку, згідно положень ст. 82 ЦПК України, довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати про те, що заявлений позивачкою спосіб захисту прав, зокрема, про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , з точки зору суду другої інстанції, не є ефективним з огляду на наступне.

Згідно постанови Великої Палати Верховного суду від 05 травня 2020 року, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).

Таким чином, враховуючи зміст права позивачки, характер його ( права ) порушення та спричинені цими діяннями наслідки, обраний позивачем спосіб захисту та положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, на переконання апеляційного суду, не є ефективним.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно до суду першої інстанції не зверталась.

І насамкінець,на підтвердження заподіяння матеріальної шкоди позивачка надала копії чеків сплати вартості лікарських препаратів ( а.с. 65-67 т. 1 ), які, з точки зору суду другої інстанції, є копіями невідомого походження.

Як зазначено у правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, копіями невідомого походження є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.

Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності цих чеків шляхом співставленням із оригіналом позивачкою не надано.

Враховуючи зазначені обставини, положення ст.19 Конституції України, ст.ст 11, 18, 25, 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на період виконавчих дій, правомірність дій та рішень державного виконавця при виконанні виконавчого провадження ВП №45499939, за винятком дій щодо примусового входження до квартири АДРЕСА_1 30.03.2015, які ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року визнані неправомірними ( а.с. 131-132 т. 1 ), відсутність факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачці при цьому та обов`язку відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві повернути грошові кошти в розмірі 7 000 грн за вказаними у позові правовими підставами, місцевий суд, на переконання суду другої інстанції, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність залишення без задоволення заявлених вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 19 Конституції України, ст.ст 11, 18, 25, 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на період виконавчих дій, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про залишення без задоволення позовних вимог.

А тому, доводи апелянтки про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 56 Конституції України, ст.ст. 35, 38 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 23 ЦК України, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Інші доводи ОСОБА_1 , зокрема, про те, що справа розглянута у відсутність її адвоката, який хворів, витребуваних матеріалів виконавчого провадження, судом не врахована та обставина, що державним виконавцем накладався арешт на все майно, а не в межах отриманого у спадок, визнані неправомірними дії державного виконавця щодо входження до житла, проведені виконавчі дії, незважаючи на заяви про їх зупинення, стягнення виконавчого збору, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутись до відповідної посадової особи із заявою про зняття арешту на майно при виконанні боргових зобов`язань згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями державного виконавця - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова