ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 646/1466/20

провадження № 22-ц/818/4725/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в складі судді Білінської О.В.,

у с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» (далі ПрАТ «ХКЗ») та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 54 742,96 грн та 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Позов мотивовано тим, що з 31 грудня 2009 року ОСОБА_1 перебував з ПрАТ «ХКЗ» у трудових стосунках. 01 жовтня 2019 року позивач був звільнений за власним бажанням та отримав розрахунковий листок за серпень 2019 року, де вказана заборгованість по заробітній платі в розмірі 35 031,83 грн. Зазначає, що розрахунок заробітної плати за період з 01 вересня 2019 року по 01 жовтня 2019 року у розрахунковому листі відсутній. Позивач самостійно здійснив розрахунок заборгованості за вересень 2019 року за аналогічну кількість відпрацьованих годин, що становить 8 757,96 грн (всього відпрацьовано 128,25 год., відповідно до табеля обліку робочого часу).

Зазначає, що має право на виплату надбавки за вислугу років за період з 2016 року по 2018 рік, яка становить 10 953,17 грн, та розраховувалась позивачем самостійно, виходячи з середньомісячного заробітку за рік, помноженого на коефіцієнт 1,0 у відповідності пункту 3.9 Колективного договору та «Положення про одноразову винагороду за вислугу років».

Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 54 742,96 грн, та складається з залишку боргу відповідно до розрахункового листка в розмірі 35 031,83 грн; не розрахованої заробітної плати за вересень в розмірі 8 757,96 грн; виплати за вислугу років за період з 2016 року по 2018 рік в розмірі 10 953, 17 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ХКЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 43 789, 79 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ХКЗ» на користь держави судовий збір в розмірі 840, 80 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підтвердженням суми наявності заборгованості по заробітній платі може бути будь який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати. На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі з боку відповідача позивачем надано розрахунковий лист за серпень 2019 року, згідно з яким заборгованість складає 35 031,83 грн. У вересні 2019 року позивач продовжував виконувати свої обов`язки, але відповідач зарплату йому не видав та не нарахував. Заборгованість за вересень 2019 року була розрахована у розмірі середньомісячного заробітку за аналогічну кількість відпрацьованих годин (всього 128,25 год.), яка становить 8757,96 грн, що підтверджується табелем обліку робочого часу. Таким чином, при звільненні позивача і до теперішнього часу з позивачем не був проведений остаточний розрахунок, що є підставою для стягнення з відповідача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні в розмірі 43 789,79 грн.

Вимоги в частині стягнення заборгованості з виплат за вислугу років за період з 2016 року по 2018 рік суд першої інстанції вважав такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що з наданих документів, а саме поточних виписок за контрактом не вбачається, що вказана доплата позивачу не виплачувалась. Відповідні розрахункові листи за вказаний період суду надані не були.

Враховуючи, що позивач не надав суду документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

12 серпня 2020 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбаченні статтею 376 ЦПК України, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що докази оплати послуг адвоката не могли бути надані суду першої інстанції, оскільки відповідно до умов договору б/н про надання правової допомоги від 31 січня 2020 року сторони погодили оплату гонорару після набрання рішенням законної сили. Дана умова договору не суперечить вимогам закону, адже ЦПК України прямо передбачає встановлення витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Зазначає, що акт прийому передачі послуг є документом, який підтверджує факт конкретно наданих послуг, відсутність вартості наданих послуг в цьому акті не свідчить про їх безпідставність. Відмовляючи у позові в цій частині, суд першої інстанції не врахував правової позиції, що міститься в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 826/9047/16 та від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19.

ПрАТ «ХКЗ» з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Позов стосується стягнення заробітної плати.

Під час розгляду справи інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Чумак Р.В. на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 31 січня 2020 року (далі Договір).

В пункті 4.1 Договору сторони домовилися про наступний порядок оплати вартості наданих юридичних послуг, а саме 10 000,00 грн клієнт сплачує адвокатському об`єднанню протягом двох календарних днів після отримання рішення суду.

02 березня 2020 року сторони підписали акт приймання передачі послуг, відповідно до якого адвокат надав клієнту правничу допомогу з: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, та аналізу фактичних обставин; усних консультацій щодо порушеного питання; написання позовної заяви, підготовки додатків до позовної заяви для подачі до суду поштовим зв`язком; складання розрахунків визначення компенсації.

Вказані послуги викладені також в детальному описі робіт від 02 березня 2020 року до Договору.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

В частині восьмій статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрати, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду та виклала його в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 (http://reestr.court.gov.ua/Review/87951334).

Крім того, у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18 (http://reestr.court.gov.ua/Review/75149541) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В позовній заяві не заявлено про те, що для стягнення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані докази про оплату клієнтом послуг адвоката у строки, передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем чи його представником не надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, документів, які б свідчили про оплату позивачем гонорару його адвокату (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інших банківських документів тощо). Вказаних документів не надано і до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, витрати на правничу допомогу, які не підтверджені документально не підлягають компенсації, оскільки підстави вважати, що особа (клієнт) фактично їх понесла відсутні.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній сплаті не оскаржувалося, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалося.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 137, 141, п. 2 ч. 1 ст. 274, ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Чумака Романа Васильовича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина