ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2020 року

м. Київ

справа №405/6607/16-ц

провадження № 61-34667св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Гайсюка О. В., Голованя А. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - УМВС України в Кіровоградській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ з 5 лютого 1993 року та звільнений зі служби наказом УМВС України в Кіровоградській області від 31 травня 2010 року № 230о/с на підставі підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

З 1 червня 2010 року йому призначено пенсію у розмірі 85% грошового забезпечення, що складає 3 280,28 грн щомісячно.

З листа УМВС України в Кіровоградській області від 28 грудня 2013 року він дізнався, що з 1 серпня 2008 року з його грошового утримання неправомірно знято надбавку за здійснення оперативно-розшукової діяльності та інформаційно-аналітичне забезпечення органів внутрішніх справ. Вказану помилку виправлено та здійснено перерахунок грошового забезпечення за період з 1 серпня 2008 року до 31 травня 2010 року. За результатами цього перерахунку йому надано виправлений грошовий атестат та довідку про додаткові види грошового забезпечення за 24 календарні місяці служби, що передували звільненню, для надання до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - ГУ ПФУ в Кіровоградській області) для донарахування пенсії.

Листом від 29 липня 2014 року ГУ ПФУ в Кіровоградській області повідомило його про здійснений перерахунок за 12 місяців, а саме з 1 лютого 2013 року до 28 лютого 2014 року. У донарахуванні пенсії за період з 1 червня 2010 року до 1 лютого 2013 року йому відмовлено з посиланням на статтю 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено особі не більш як за 12 місяців.

ОСОБА_1 вважає, що грошові кошти, недоотримані ним за період з 1 червня 2010 року до 1 лютого 2013 року, є збитками (неодержаним доходом), яких він зазнав з вини УМВС України в Кіровоградській області.

Усього за цей період сума недоотриманої пенсії становить 10 586,86 грн, які позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2017 року, ухваленим у складі суддіШевченко І. М., позов задоволено.

Стягнено з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 586,86 грн та 551,20 грн у відшкодування судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 1 червня

2010 року до 1 лютого 2013 року позивач щомісячно недотримував пенсію у розмірі 316,12 грн, тому за цей період сума недотриманої пенсії склала

10 586,86 грн. Суд першої інстанції зазначив, що недотримана позивачем сума пенсії з вини УМВС України в Кіровоградській області є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2017 рокурішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що 10 586,86 грн є збитками, яких зазнав ОСОБА_1 у зв`язку з видачею йому при виході на пенсію довідки про грошове забезпечення із неправильними відомостями, проте дійшов висновку про пропущення позивачем встановленого законодавством трирічного строку звернення до суду за захистом порушеного права та застосував наслідки спливу позовної давності, про що просило УМВС України в Кіровоградській області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права просив рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 18 травня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду щодо пропуску ним позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення права йому стало відомо з листа ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 29 липня 2014 року, яким повідомлено про те, що за період з 1 червня 2010 року до 1 лютого 2013 року донарахування пенсії не здійснено.

Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, не врахував, що уточнений грошовий атестат, який є доказом порушення його права на отримання надбавки за здійснення оперативно-розшукової діяльності та інформаційно-аналітичне забезпечення органів внутрішніх справ, і довідку про додаткові види грошового забезпечення для перерахунку пенсії він отримав лише у січні 2014 року.

Вказує, що виплату надбавки йому неправомірно припинено ще у 2008 році у період проходження служби, тому, виходячи на пенсію, він не міг встановити, що до складових грошового забезпечення, які ураховуються при обчисленні пенсії, не включено надбавку, на яку він має право.

Заявник вважає, що, звернувшись із даним позовом до суду 9 вересня 2016 року, він не пропустив позовну давність, тому підстави для застосування наслідків її спливу відсутні.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2017 року УМВС України в Кіровоградській області подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що при звільненні у 2010 році позивач під підпис ознайомився з грошовим атестатом, у якому відсутня відмітка про нарахування йому надбавки за здійснення оперативно-розшукової діяльності та інформаційно-аналітичне забезпечення органів внутрішніх справ, тому безпідставними є його твердження щодо обізнаності про порушення свого права на отримання такої надбавки лише з грудня 2013 року.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 5 лютого 1993 року та звільнений за наказом УМВС України в Кіровоградській області від 31 травня 2010 року № 230о/с на підставі підпункту «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР

від 29 липня 1991 року № 114.

Позивача при звільненні під підпис ознайомлено з грошовим атестатом, у якому зазначені складові грошового забезпечення, що ураховуватимуться при призначенні йому пенсії. У цьому атестаті у графі «Надбавка за оперативно-розшукову діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення» проставлено прочерк.

З 1 червня 2010 року ОСОБА_1 призначено пенсію у розмірі 85% грошового забезпечення у сумі 3 280,28 грн з надбавкою на утриманців, всього 3 633,28 грн, про що він отримав відповідне повідомлення від ГУ ПФУ в Кіровоградській області. У вказаному повідомленні відсутнє зазначення про урахування при визначенні розміру пенсіїнадбавки за здійснення оперативно-розшукової діяльності та інформаційно-аналітичне забезпечення органів внутрішніх справ.

4 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до УМВС України в Кіровоградській області з заявою про з`ясування підстав припинення виплати йому надбавки за здійснення оперативно-розшукової діяльності та інформаційно-аналітичне забезпечення органів внутрішніх справ у період проходження служби.

З висновку службового розслідування стосовно правомірності припинення виплати надбавки від 25 грудня 2013 року суд встановив, що у зв`язку з порушенням виконавчої дисципліни головним спеціалістом відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_2 неправомірно припинено з серпня 2008 року виплату ОСОБА_1 надбавки за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність. Відповідний наказ про припинення виплати такої надбавки в архіві УМВС України в Кіровоградській області відсутній, дані про припинення здійснення цієї виплати в особову грошову карту ОСОБА_1 не внесені.

Листом УМВС України в Кіровоградській області від 28 грудня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про проведення службового розслідування за його зверненням і про його результати, згідно з якими ОСОБА_1 належить видати уточнений грошовий атестат та довідку про додаткові види грошового забезпечення за 24 календарні місяці служби, які передували звільненню, для надання до ГУ ПФУ в Кіровоградській області для перерахунку пенсії, а також провести перерахунок грошового забезпечення за період служби з 1 серпня 2008 року до 31 травня 2010 року.

28 січня 2014 року ОСОБА_1 виплачено надбавку за здійснення оперативно-розшукової діяльності та інформаційно-аналітичне забезпечення органів внутрішніх справ і премію за період служби з 1 серпня 2008 року до 31 травня 2010 року у загальному розмірі 8 865,41 грн, а також проведено перерахунок вихідної допомоги при звільнені і доплачено 5 640,63 грн.

У січні 2014 року ОСОБА_1 подав до ГУ ПФУ в Кіровоградській області уточнений грошовий атестат та довідку про додаткові щомісячні види грошового забезпечення для перерахунку пенсії, призначеної по лінії МВС України за вислугу років з 1 червня 2010 року.

У лютому 2014 року ГУ ПФУ в Кіровоградській області провело ОСОБА_1 перерахунок пенсії і здійснило доплату за період з 1 лютого 2013 року до 28 лютого 2014 року у межах 12 місяців, які передували відповідному зверненню.

Донарахування пенсії за період з 1 червня 2010 року до 1 лютого 2013 року не проводилося; сума недоотриманої пенсії за цей період складає 10 586,86 грн.

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ України в Кіровоградській області про зобов`язання здійснити донарахування пенсії за період з 1 червня 2010 року до 1 лютого 2013 року з тих підстав, що відповідач правомірно обмежився при перерахунку пенсії періодом у 12 місяців, які передували зверненню, що відповідає статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З цим позовом про стягнення збитків у виді недоотриманих доходів ОСОБА_1 звернувся у вересні 2016 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції УМВС України в Кіровоградській області подало заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 15 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час пред`явлення позову до суду, як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 17 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час звернення до суду з цим позовом, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у вказаній редакції Кодексу).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час пред`явлення позову, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України у вказаній редакції Кодексу закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У постанові від 6 травня 2020 року у справі № 826/7957/18 (провадження

№ 11-643апп19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що одним із різновидів публічної служби є служба в органах внутрішніх справ.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані УМВС України наданням довідок щодо отримання грошового забезпечення за посадою на момент виходу на пенсію, які не відповідали дійсності.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Подібний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження

№ 14-360цс18) та від 5 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19).

Указане залишилося поза увагою судів, які, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до змісту частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судових рішень вимогам статті 263 ЦПК України та їх ухвалення з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої

статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України в чинній редакції Кодексу Верховний Суд роз`яснює позивачу про віднесення розгляду справи до юрисдикції адміністративного суду та наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Враховуючи незаявлення наразі відповідачем вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, новий розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255 та статтею 409 ЦПК України, статтею 414 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про стягнення коштів закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов