Єдиний унікальний номер 229/667/18
Номер провадження 2/229/5/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Гонтар А.Л.

при секретарі Білик О.А.

за участі представника позивачів ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфіренції у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України , Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ,

в с т а н о в и в :

26 лютого 2018 року до Дружківського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України , Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги вони обґрунтували тим, що є співвласниками будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого нерухомого майна у родини не існує. В будинку знаходилось все майно.

08 червня 2017 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в с. Кам"янка, що є загально відомим фактом, декілька снарядів влучили в їх житловий будинок та зруйнували його несучі стіни і конструкції. Уся сім`я була змушена покинути будинок та проживати у сусідів та друзів, та у зв`язку з небезпекою життю та здоров`ю вимушена була покинути село. Як переселенці переїхати до м. Дружківка, орендувати житло де проживають до наступного часу.

В результаті теракту будинок має нежилий стан, потребує повного нового будівництва і не може на даний час використовуватися родиною для подальшого проживання в ньому. Стосовно факту руйнування будинку ОСОБА_4 звернувся з заявою про злочин до Дружківського ВП Краматорського ВП ГУНП в Донецької області. Заяву було прийнято і зареєстровано в ЄРДР від 10 червня 2017 року за № 0000694.

Таким чином, в результаті терористичного акту, здійсненого під час проведення антитерористичної операції у с. Кам"янка Ясинуватського району Донецької області позивачам було спричинено матеріальну шкоду.

Просять стягнути матеріальну шкоду у розмірі 823368 грн.

Крім матеріальної шкоди, позивачі також просять стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000000 грн., яка полягає у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених зруйнованим житлом, не можливістю вести звичайний образ життя внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням Відповідачем права на власність, гарантовану Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Через те, що будинок було зруйновано, вся сім`я залишилась без оселі, була вимушена істотно змінити спосіб життя, місце проживання, була змушена переїхати зі свого житла в орендоване житло у чужому місті. Усі члени родини знаходяться у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон. Багато дитинність сім`ї, ще більше ускладняє побутові та сімейні стосунки. Все це потребує повністю змінити життєвий уклад та необхідне спілкування. Виникли проблеми питання з доступом до медичного обслуговування, спілкування із знайомими та рідними.

03 березня 2018 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 19 березня 2018 року (а.с.83-84 т.1).

13 квітня 2018 року представником відповідача Кабінета Міністрів України було подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не погодився з позовними вимогами та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Так, представник відповідача посилається на те, що пошкодження будинку є кримінальним правопорушення. Позивачі не навели прийнятих процесуальних рішень у кримінальному проваджені щодо обставин пошкодження будинку, не надали доказів, що шкода завдана позивачам саме внаслідок влучення снарядів: відсутні протоколи огляду місця правопорушення слідчим, висновок вибухово-технічної експертизи, пояснень свідків тощо. Отже, суд в цивільному процесі поза межами кримінального провадження не може встановлювати обставини здійснення кримінального правопорушення, зокрема терористичного акту.

Позивач не надав жодного належного доказу, що у кримінальному провадженні встановлені обставини та наслідки кримінального правопорушення, наслідком якого є пошкодження будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, внаслідок терористичного акту.

По-друге, матеріальна чи нематеріальна шкода завдана громадянам України внаслідок збройної агресії Російської Федерації покладається на Російську Федерацію.

По-третє, позивач фактично не передав своє зруйноване майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування та не вчинив жодних дій, направлених на добровільну передачу зруйнованого майна.

На теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює порядок відшкодування матеріальних збитків внаслідок надзвичайних ситуацій, не встановлено державний орган на який покладено обов`язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, представник відповідача зазначає, що позивач не зазначив з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та ніяких доказів щодо нанесення такої шкоди саме Кабінетом Міністрів України до суду не надав (а.с.110-117 т.1).

17 квітня 2018 року представник відповідача в особі КМУ подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Уряду Російської Федерації (а.с.140-144 т.1).

Ухвалою Дружківського міського суду від 17 квітня 2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення в якості третьої особи відмовлено (а.с. 162-163 т.1).

04 червня 2018 року представником відповідача Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погодився з позовними вимогами та заперечував проти їх задоволення з огляду на наступне. Щодо вимоги про відшкодування матеріальної шкоди відповідач вказує на те, що позивач не надає доказів того, що він звертався до Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з пропозицією про добровільну передачу пошкодженої квартири чи можливості забезпечення його новим житлом замість пошкодженого. Щодо розміру завданої майнової шкоди відповідач зазначає, що ОСОБА_8 не було здійснено заходів щодо організації проведення уповноваженою особою (оцінювачем) оцінки майна та не надано суду жодних документів (інвентаризаційний опис, акти, договори купівлі-продажу, чеки, квитанції на придбання майна тощо), підтверджуючих фактичну наявність рухомого майна в квартирі на момент влучення снаряду. Зважаючи на відсутність детального розрахунку майнової шкоди, заподіяної позивачам, відсутність доказів щодо вартості втраченого рухомого майна, щодо добровільної передачі зруйнованого майна - все це, на думку відповідача, вказує на недоведеність позивачами понесених ними збитків та відсутність права позивачів на відшкодування шкоди згідно з законом. Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач вказує на те, що визначивши розмір заподіяної моральної шкоди, позивачі не зазначили, яким чином оцінювали заподіяну їм шкоду та з чого вони при цьому виходили, а також не надано доказів, які підтверджують їх моральні страждання (а.с.191-192 т.1).

11 червня 2018 року представником позивача була подана відповідь на відзив (а.с.200-208 т.1).

18 червня 2018 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 18 червня 2018 року (а.с.213-214 т.1).

04 липня 2018 року ухвалою Дружківського міського суду провадження по справі було зупинено до припинення перебування у службовому відряженні представника позивача (а.с.220 т.1).

06 серпня 2018 року провадження по справі було поновлено та справу призначено до розгляду на 21серпня 2018 року (а.с.233-234 т.1).

08 жовтня 2018 року ухвалою Дружківського міського суду було зупинено провадження по справі до припинення перебування у службовому відрядженні представника позивача (а.с.247 т.1).

09 листопада 2018 року ухвалою Дружківського міського суду провадження по справі було поновлено (а.с.249 т.1).

14 січня 2018 року ухвалою Дружківського міського суду було зупинено провадження по справі до припинення перебування у службовому відрядженні представника позивача (а.с.18 т.2).

04 лютого 2018 року ухвалою Дружківського міського суду провадження по справі було поновлено (а.с. 24 т.2).

04 лютого 2018 року ухвалою Дружківського міського суду провадження по справі було зупинено до закінчення перегляду справи у касаційному порядку (а.с.25 т.2).

Розпорядженням № 194 від 16 травня 2019 року відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи, оскільки суддю ОСОБА_9 було відраховано зі штату Дружківського міського суду (а.с.26 т.2).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи справа надійшла 16 травня 2019 року у провадження судді Гонтар А.Л. (а.с.27 т.2).

02 березня 2020 року провадження по справі було поновлено та справу призначено до судового розгляду на 21 квітня 2020 року (а.с.28 т.2).

Позивачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с.24,32,37,44 т.1).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України - Тичинін Я.Д. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача Державного казначейства - Липа С.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є власниками будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 грудня 1996 року, виданого згідно розпорядження № 427 від 25 грудня 1995 року (а.с.51-52 т.1).

З копії акту обстеження нерухомого майна пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції- будинку загальною площею 72,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 12 червня 2017 року у присутності власника нерухомого майна ОСОБА_4 , вбачається, встановлено, що обстежуваний житловий будинок був пошкоджений внаслідок влучання артилерійської зброї під час бойових дій, що пов`язані з проведенням на території області антитерористичної операції. При огляді, з урахуванням матеріалів технічної інвентаризації було виявлено наступні пошкодження: зруйнована покрівля житлового будинку - 30%, пошкоджені несучі стіни - 100%, пошкоджені віконні та дверні прорізи - 50%, господарські будівлі -0%, паркан - 100%, відсутні вікна та двері - 30%. Внаслідок артобстрілу зруйновано фасад будинку,дах, вікна, паркан. Майно, яке знаходилось у будівлі на момент пошкодження, частково знищено. Висновки: на момент обстеження будинку він знищений на 70%, до подальшого проживання в ньому не придатний (а.с.53-54 т.1).

10 червня 2017 року органом досудового розслідування - слідчим відділом Дружківського відділення поліції Краматорського ВП ГУПН в Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 258 КК України (терористичний акт), згідно з якими о 21.00 год. 10 червня 2017 року в ході артилерійського обстрілу с. Кам"янка Ясинуватського району Донецької області було пошкоджено будинок ОСОБА_4 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , кримінальне провадження №0000694 ( а.с. 64 т.1).

З копії довідки виконавчого комітету Красногорівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області № 775 від 03 липня 2017 року вбачається, що у результаті артобстрілу села Кам"янка 16 червня 2017 року була пошкоджена квартира ОСОБА_4 , яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Пошкоджені покрівля, вікна, фасад будинку. Також осколками від снарядів пошкоджено електричний лічильник, який знаходився на фасаді будинку (а.с.55 т.1).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК україни завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивачі звернулися до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що вони не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) їх майна, на яке позивачі, на їх думку, мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі зазначили, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Устатті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява №31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Суд виходить із того, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання- навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див.mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 28вересня 2004року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopeckyv. Slovakia), заява №44912/98, §49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивачі обгрунтували розмір завданої йм шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку станом на 01 квітня 2017 року, керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2017 року № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того,у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutati smutandis рішення ЄСПЛ від 24квітня 2014року у справі «Будченко проти України» (Budchenkov.Ukraine), заява №38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30вересня 2014року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyyv. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10липня 2019року № 623, механізм застосування якого не визначений.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкодженого у період проведення антитерористичної операції будинку.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.

Посилення позивачів на статтю 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації своїх прав, передбачених у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», суд вважає помилковим.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Разом з тим позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивачі, зокрема, зазначили, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважають, що мають право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акта будинку у розмірі реальної його вартості.

Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди в продовж тривалого часу та не відновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; в відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту будинку.

Зазначені доводи позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суд вважає такими, що доведені.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділіI цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3квітня 2012року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v.Russia), заява №54522/00, §113);у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», §114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Крім того, суд встановив, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивачі були залучені потерпілими через пошкодження іх будинку, тривало. Тобто, у суду не було відомостей про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачам (позитивний процесуальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява №8803-8811/02 й інші;рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, §188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyanv. Azerbaijan), заява №40167/06, §152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: Loizidou проти Туреччини від 18 грудня 1996 року, Кіпр проти Туреччини від 10 травня 2001 року, Myra Xenides-Arestis проти Туреччини від 7 грудня 2006 року; Chiragov and Others проти Вірменії [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, Sargsyan проти Азербайджану [ВП]від 16 червня 2015 року).

У справі Dokic проти Боснії та Герцеговини (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

В будь-якому випадку, на наше переконання, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

У справі Mikail Tuzun проти Туреччини (рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2018 року) справжній обсяг матеріальної шкоди заявника виявився лише після складання звіту експерта на прохання суду. Незважаючи на цей звіт, суд присудив суму, яку позивач вимагав спочатку. ЄСПЛ дійшов висновку, що було б необґрунтованим очікувати, що заявник знає точний розмір своєї матеріальної шкоди у момент звернення до національного суду. У цій справі було констатоване порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Розглядаючи питання відновлення справедливості для такої великої кількості постраждалих людей, права власності яких було порушено, ЄСПЛ у справі Ксенідес-Артис проти Туреччини (2005) визнав, що: «Суд постановив, що порушення прав заявника [...] походить із розповсюдженої проблеми, що зачіпає велику кількість людей, а саме необґрунтоване перешкоджання «поваги до дому» заявника і «мирному користуванню його майном». Крім того, Суд не може ігнорувати той факт, що приблизно 1400 майнових справ, що розглядаються в Суді, були подані переважно греками-кіпріотами проти Туреччини»23.

З цієї причини Суд постановив, що Туреччина має запровадити ефективний засіб правового захисту протягом трьох місяців для забезпечення оперативного відшкодування збитків за порушення майнових та інших прав, передбачених Конвенцією, не тільки заявнику в зазначеній справі, а й усім заявникам, чиї подібні справи було розглянуто в Суді 24. Це змусило Уряд Туреччини створити «Комісію з нерухомого майна» (КНМ), до складу якої входили колишній Генеральний секретар та заступник Генерального секретаря Ради Європи. Згодом, у своєму рішенні у справі Демопоулос та інші проти Туреччини (2010), Велика палата Суду виявила, що КНМ надала доступну та ефективну систему відшкодування.

Обов`язком Верховного Суду є формування практики, заповнення прогалин у законодавстві, дотримуючись принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини.

Тому суд бере до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, зроблені Верховним Судом у своїй постанові від 19 лютого 2020 року під час розгляду справи № 423/2245/16-ц.

Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивачів, який гарантований Конституцією України.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд, вважає, що позивачами доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно їх права власності на таке майно, а тому порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Визначаючи розмір такої компенсації, суд, враховуючи фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 200 000,00 грн.

Отже, суд, вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити частково та стягнути за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 200 000, 00 грн, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту будинку.

Щодо вимог позивачів про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивачі оцінюють заподіяну їм шкоду та з чого вони при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідно наявність незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавала та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивачі у цій справі повини довести належними та допустимими доказами завдання їм шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.

Встановивши, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення анти терористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що пошкодження його майна відбулося внаслідок незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю саме з цих підстав.

Посилання позивачів на те, що терористичний акт є злочинним діянням, наявність якого підтверджується лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, висновок про те, що пошкодження будинку позивачів відбулося внаслідок терористичного акту ґрунтуються на припущеннях, оскільки досудове розслідування не закінчено, винних осіб не встановлено, є безпідставними з огляду на те, що факт пошкодження (зруйнування) житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей у період проведення антитерористичної операції є загальновідомим фактом, а тому в силу приписів частини другої статті 61 ЦПК України 2004 року(частина третя статті 82 ЦПК України) не потребує доказуванню. Факт пошкодження будинку, в якому розташована квартири позивачів, внаслідок проведення антитерористичної операції підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема актом обстеження нерухомого майна від 12 червня 2017 року, що складений посадовими особами виконкому Красногорівської сільської ради Ясинуватського району, під сумнів не ставився.

Доводи відповідача про те, що позивач не звертався до військово-цивільних адміністрацій чи органів місцевого самоврядування з метою отримання майнової чи соціальної допомоги з одночасною передачею зруйнованого або пошкодженого майна останнім, не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки вчинення таких дій передбачено статтею 86 Кодексу цивільного захисту України, положення якої незастосовні до спірних правовідносин.

На підставі ст.ст. 22, 23, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 19 ЗУ ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», ст.ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, та керуючись ст. ст. 13, 259, 263-265, 268, 315, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України , Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 (зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 (зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_7 зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст надруковано та підписано у нарадчій кімнаті 19 листопада 2020 року.

Суддя: А. Л. Гонтар