КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/3467/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Мицик Ю.С.

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

В лютому 2018 року ПАТ "Київенерго" звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 23385 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення, 84,03 грн. заборгованості за постачання гарячої води, 6664,62 грн. 3% річних та інфляційну складову у зв`язку із заборгованістю згідно статті 625 ЦК України.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року позивача у справі замінено на його правонаступника КП ВО КМР (КМДА) "Київтеплоенерго".

Вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавались ПАТ "Київенерго".

В період з грудня 2014 року по грудень 2017 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води оплачені не у повному обсязі, у зв`язку із чим подано цей позов.

Також позивач просить про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року позовні вимоги задоволено, вирішено:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП ВО КМР (КМДА) "Київтеплоенерго" заборгованість за надані послуги з центрального опалення у розмірі 23385 грн., заборгованість за постачання гарячої води у розмірі 84,03 грн., 3% річних та інфляційну складову боргу в розмірі 6664,62 грн., а також 1762,00 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не досліджено у повному обсязі матеріали справи в частині надання доказів існування заборгованості та надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води.

Вказує, що суд не звернув увагу на те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав про розміщення на офіційному сайті ПАТ "Київенерго" договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, що, на думку позивача, не є підставою вважати, що він прийнятий відповідачем та не підлягає підписанню. Таку позицію вважає помилковою в зв`язку із відсутністю будь-яких доказів інформування відповідача про договір.

Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач є користувачем квартири, а також чи зареєстрований та чи користується такими послугами.

Окрім того, вказує, що суд не застосував позовну давність та не звернув уваги на відсутність доказів повірки теплових лічильників.

КП ВО КМР (КМДА) "Київтеплоенерго" у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що відповідач користувалась наданими їй послугами, відтак зобов`язана їх оплатити. Рішення суду вважає законним та просить відхилити апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої види, проте не виконує зобов`язання щодо оплати цих послуг у строки, установлені законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки правовідносини сторін установлені правильно, спір вирішено спору на підставі досліджених доказів, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовується.

Судом установлено, що згідно даних свідоцтва про право власності, виданого 08 січня 2009 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Пивоварова Л.В. є власником квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво містить реєстраційний напис про реєстрацію права власності.

Відповідно до відомостей наданих суду першої інстанції про зареєстроване місце проживання відповідача, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційної скарги в частині не доведення позивачем, що відповідач є користувачем квартири, а також чи зареєстрований та чи користується такими послугами, відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що вказані вище.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 322 ЦК України унормовано обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

В контексті зазначених правових норм у разі, якщо правовідносини виникають в результаті здійснення права власності, користування послугами, які надаються адресно, належним відповідачем є власник цього житлового приміщення.

Отже позивачем при зверненні до суду доведено обставини пред`явлення позову до належного відповідача, а останнім не спростовано наявність права, якому кореспондується обов`язок з утримання майна.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно укладення договору апеляційний суд зазначає про таке.

Згідно статті 3 ЦПК України загальними засадами цивільного законодавства є:

1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;

2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

3) свобода договору;

4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;

5) судовий захист цивільного права та інтересу;

6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 цієї статті установлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частини 3-6 статті 11 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV (далі Закон №1875-IV), який був чинний в період дії спірних правовідносин, виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно типовим договором.

Згідно зі статтею 19 Закону №1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону №1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З матеріалів справи убачається, що між сторонами відсутній укладений письмовий договір на надання житлово-комунальних послуг.

Поряд з цим, зобов`язання у споживача можуть виникати і за відсутності формальних договірних стосунків на підставі факту користування послугами та за тарифами, що визначені у встановленому законом порядку.

Про таке, зокрема, вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності доказів існування заборгованості та надання послуг з послуги з центрального опалення та постачання гарячої води відхиляються колегією суддів, оскільки позивачем надано належним чином виконаний розрахунок заборгованості, натомість відповідачем не надано доказів про здійснені нею платежі за послуги з центрального опалення та користування гарячою водою та/або інших доказів на спростування цієї заборгованості.

Щодо твердження апеляційної скарги про ненадання послуг, то скаржником не зазначено про існування таких доказів, зокрема про наявність звернень до виконавця із претензіями з питання ненадання послуги (пункт 5 частини 1 статті 20, пункт 6 частини 2 статті 21 Закону №1875-IV, пункт 33 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630).

Щодо доводів про відсутність доказів про повірку лічильників, колегія суддів вказує, що відповідачем не визначено, яким чином не проведення виконавцем періодичної повірки засобів обліку вплинуло на визначення розміру заборгованості, при цьому само по собі не проведення виконавцем такої повірки не є підставою для невиконання обов`язку щодо оплати спожитих послуг.

З огляду на наведене, ураховуючи засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції щодо обгрунтованості та доведеності позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не застосовано позовної давності відхиляються колегією суддів, оскільки за правилами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи убачається, що відповідач через представника брала участь у судовому розгляді в суді першої інстанції, нарівні з іншим учасником справи мала доступ до суду та до реалізації захисту своїх прав, проте заяв про застосування позовної давності подано не було. Отже суд першої інстанції не мав законних підстав для вирішення питання про застосування позовної давності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова