ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 756/11943/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,Сидоренко А.Д.

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліхт Інвест»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

треті особи: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

Оболонський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві,

Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_9 ,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Луценка О.М., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ТОВ «Ліхт Інвест» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , треті особи: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Свої вимоги мотивувало тим, що товариство стало власником квартири, в якій зареєстровані відповідачі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2016. Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших публічних реєстрів відповідачі ніколи не були власниками квартири і хоча вони зареєстровані у квартирі, але тривалий час в ній не проживають. Жодних добровільних спроб щодо зняття з реєстрації ними не здійснювалось. 25.07.2017 позивачем було направлено відповідачам вимоги про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, які останніми були залишені без виконання.

Реєстрація відповідачів в квартирі є прямим втручанням в право власності товариства та обмеженням його розпоряджатися своєю нерухомістю.

З огляду на викладене,представник ТОВ "Ліхт Інвест" просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації місця проживання у зазначеній квартирі.

Ухвалою суду від 11.02.2020року провадження у частині позовних вимог до ОСОБА_10 закрито на підставі п.7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку зі смертю останнього (т.3 а.с.176,180-181).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року позовні вимоги ТОВ «Ліхт Інвест» задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду,відповідачка ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд не повно встановив обставини, які мають значення для справи та не врахував постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015року,якою визнано недійсними договори про відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, укладеного між ПАТ "БГ Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Марко Поло" та в якій встановлено, що представник банку,який укладав договори про відступлення права вимоги, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Не врахувавши ці обставини суд порушив вимоги ст.ст. 236, 216 ЦК України,оскільки договори про відступлення права вимоги від 12.11.2014 та 14.1.2014 укладені між ПАТ «БГ Банк» і іншим набувачем майнових прав, не мають за собою такого правового наслідку, як виникнення у останнього майнових прав на спірне майно. Відтак, і ТОВ «ФК «Агро Фактор» не мало право отримати у власність квартиру в порядку задоволення неіснуючого права іпотекодержателя та здійснювати продаж права вимоги ТОВ «Ліхт Інвест».

Судом також безпідставно не прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки її ( ОСОБА_2 ) доводам про те, в лютому 2018 року на підставі відкритих прилюдних торгів та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки вона набула майнові права, що включали право вимоги за кредитним договором №42, укладеним її чоловіком з ПАТ "БГ "Банк" 18.03.2005 року.

Докази на підтвердження цих обставин були надані до її зустрічної позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2016 року (про набуття позивачем права на квартиру), проте на порушення процесуального закону суд безпідставно відмовив в прийнятті зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_11 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд повно та всебічно встановив всі обставини справи та надав належну оцінку доказам.

Вказує, що жоден із правовстановлюючих документів на квартиру станом на момент розгляду справи не було визнано недійсним, записи про право власності не скасовувалися, а тому вважає, що товариство правомірно володіє квартирою.

Зазначає, що необгрунтованими є посилання ОСОБА_2 на порушення судом процесуального права стосовно відмови її у прийнятті зустрічної позовної заяви, оскільки зустрічні вимоги жодним чином не пов`язані із первісними.

Предметом спору у вказаній справі є визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації, а тому посилання в апеляційній скарзі на недійсність договорів про відступлення права вимоги, не пов`язані з предметом спору за позовом товариства та виходять за його межі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу, з підстав викладених в ній, підтримала та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_11 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені за законом належно. Причини неявки суду не повідомили, їх неявка не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справиі згідно ч.2 ст. 372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Ліхт Інвест» на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2016 (т.1, а.с. 11-15).

Згідно довідки виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 09.09.2016 та витягу з реєстру територіальної громади міста Києва станом на 06.07.2018 за адресою: квартира АДРЕСА_1 , зареєстровані 9 осіб, у тому числі: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_9 (т. 1, ас. 17, 170).

Неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є донькою ОСОБА_12 та ОСОБА_7 (т. 1, а.с.176. 178).

В липні 2017 року позивачем на адресу зареєстрованого місця проживання відповідачів направлялись вимоги про добровільне зняття з реєстрації місця проживання, (т.1, а.с. 18-35).

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Ліхт Інвест", суд першої інстанції виходив з їх доведеності та того, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, будь-яких домовленостей з ним щодо проживання у квартирі не існує і їх проживання без достатніх правових підстав порушує право позивача як власника квартири.

При цьому суд вважав, що вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є безпідставними,оскільки відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції і не переглядається.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині задоволення позову, оскільки таких висновків суд дійшов на порушення процесуального права, яке полягає в тому, що судом неповно з`ясовані обставини,які мають значення для справи,а ті обставини, які суд вважав встановленими не підтверджені належними доказами. Зроблені судом висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначені порушення процесуального права, потягли порушення та невірне застосування судом норм матеріального права, з огляду на що рішення суду першої інстанції не можливо визнати законним та обгрунтованим і відповідно до ст.376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

У разі, коли право власності на житло переходить до нового власника житла, новий власник має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України ).

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як убачається, 05.12.2000 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51.20 кв.м. (надалі-квартира. спірне майно, спірний об`єкт нерухомості), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М. за реєстровим № 2784, який зареєстровано Київським міським БТІ 08.12.2000 року.

18.03.2015р. між ВАТ "Універсальний Банк Розвитку та Партнерства" і ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 42, за яким банк передав, а ОСОБА_5 отримав в кредит 25 000 грн.на поточні потреби, зі строком погашення кредиту до 17.03.18.

19.04.2005 року з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором між цими ж сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно - квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 51,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідний запис внесено до Державного реєстру іпотек.

До договорів з ПАТ "БГ Банк" за згодою сторін внесені ряд змін та доповнень шляхом укладення відповідних договорів. Останні зміни до кредитного договору внесені 30.11.2010; останні зміни до договору іпотеки - 28.12.2010. Зміни належним чином відображалися і в Державному реєстрі іпотек, що підтверджується долученою до позовної заяви Інформаційною довідкою.

12.11.2014 р. ПАТ "БГ Банк" і ТОВ "Фінансова компанія "Марко Поло" укладені договір про відступлення права вимоги, 14.11.214 р договір про відступлення права вимоги,посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою I.A.,якою 14.11.2014 проведено відповідні реєстраційні дії - зміни до запису про іпотеку № 7702670. стосовно квартири номер АДРЕСА_3 . 05.06.2015 між ТОВ "Фінансова компанія "Марко Поло" і ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "СОЛІД" укладено договір про відступлення права вимоги, зареєстрований в реєстрі за № 1007. 14.07.2015 між ПАТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "СОЛІД" і ТОВ "Факторингова компанія "Агро Фактор" укладено договір про відступлення права вимоги, зареєстрований в реєстрі за № 1205. Згідно постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2016 договори відступлення укладені 12 та 14 листопада 2014 року визнані недійсними із застосуванням наслідків недійсності, з підстав визнання відсутності у представника банка необхідних повноважень на їх укладення. Ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Однак, незважаючи на визнання вищезазначених договорів недійсними відчуження та реєстрація права на квартиру АДРЕСА_1 відбувалося неодноразово, в тому числі і за останнім власником - позивачем в справі ТОВ "Ліхт Інвест" на підставі договір купівлі-продажу квартири від 25.03.2016. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту,які застосовуються судом під час здійснення правосуддя. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатисяне будь-яким,а конкретним способом захисту свого права.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника ( особу,яка порушила ці права).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК, згідно п.1 ч.2 якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або і відсутність обов`язків.

Тобто, за змістом зазначеної норми обрання способу захисту свого порушеного права та права визначення предмету та правових підстав позову, законом передбачено виключно позивачеві і суд без його згоди не може їх змінити.

Під підставами позову, які згідно ст. 43,49 ЦПК може змінити тільки позивач, слід розуміти відповідно до п.п.5,5 ч.3 ст. 175 цього Кодексу обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги, а не саме по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини, а обставини на які він посилається як на підтвердження своїх доводів.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно роз`яснень, викладених в пленумі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. Конституції України, ст.41 Конституції України, ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом (ч. 1 ст. 346 ЦК України), що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.

Як вбачається звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачами такими, що втратили право користування квартирою власником якої він є, правовими підставами таких, визначає відповідно до норм Цивільного законодавства,які регламентують, в цілому, загальне право власника на користування належним йому майном та усунення перешкод в його користуванні.

Між тим, свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідачі ніколи не були власниками квартири та не проживають в ній тривали час.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача необхідність визнання відповідачів такими, що втратили право користування пояснював тим, що товариство,як власник квартири, має на меті в подальшому наміри виселити відповідачів квартири, але оскільки останні зареєстровані в квартирі то товариство не має іншого шляху для усунення перешкод, як визнання відповідачів такими, що втратили право користування та зняття їх з реєстраційного обліку .

Згідно ст. 89 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належніть, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів),який міститься у справі,мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Після укладення договорів відступлення і станом на теперішній час ПАТ "БГ Банк" віднесений до категорії неплатоспроможних і щодо нього здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З 27.02.2015 банк перебуває у стані ліквідації, а його активи є предметом продажу на прилюдних торгах, що здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ця інформація є загальновідомою та не заперечується позивачем.

Як вбачається, після прийняття рішення Київським апеляційним господарським судом про визнання договорів відступлення укладених 12 та 14 листопада 2014 року за участю ПАТ "БГ Банк" недійсними та застосування наслідків недійсності відбулися чергові торги з продажу активів ПАТ "БГ Банк", на яких було виставлено на продаж лот № F36G781,що включав права вимоги за Кредитним договором № 42 від 18.03.2005: заставу - 2-х кімнатну квартиру, загальною площею 51.2 кв.м.. за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною продажу - 359 718.77 грн. Переможцем аукціону визнано ОСОБА_2 ,яка повністю оплатила вартість лоту. 23.03.2018 укладено Договір № 42 032018 купівлі продажу майнових прав, а також сторонами укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого право вимоги за іпотечним договором перейшло до ОСОБА_2 . Тобто, наведе свідчить про те, що відповідачі ніколи не втрачали зв`язок зі спірною квартирою і з часу як тільки їм стало відомо про існування договорів про переуступки та відчуження їх квартири вони,зокрема, відповідач ОСОБА_2 , як колишня дружина ОСОБА_4 попереднього власника квартири в інтересах інших членів сім`ї та неповнолітніх дітей, постійно та послідовно виборювала та захищала право на квартиру. Відповідач ж на вимогу закону належних доказів на підтвердження того, що позивачі ніколи не були власниками квартири та тривалий час в ній не проживають не надав.

При цьому слід зазначити що, позивач,як новий власник при добросовісному набутті нерухомого майна мав знати про наявність прав відповідачів на користування квартирою, їх реєстрацію в ній та мав бути готовим нести певні правові ризики.

Факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для визнання осіб, які там проживають та зареєстровані, такими що втратили право користування нею.

Статтями 41,47 Конституції України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності визнання осіб такими, що втратили право користування ним є фактичним втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, і таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету.

Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності відповідним принципам статті 8 Конвенції.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19, постанови Верховного Суду від 06.11 2019 року у справі № 362/3042/17 провадження № 61-21св19, від 23 жовтня 2019 року, справа № 757/19753/15-ц провадження № 61-17210, від 13 листопада 2019 року, справа № 188/242/18-ц провадження № 61-10769, від 13 листопада 2019 року, справа № 369/9908/15-ц провадження № 61-13962св18, від 20 листопада 2019 року, справа № 462/1553/17 провадження № 61-2538св19 та від 20 листопада 2019 року, справа № 369/7576/17 провадження № 61-44060св18).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити особливі обставини в справі, яка переглядається та які, безумовно, мають важливе юридичне значення для правильного вирішення спору - а саме факт тривалого, з 2000 року, проживання відповідачів на відповідній правовій підставі в спірній квартирі та факт постійного їх зв`язку з квартирою, ту обставину, що відповідачем ОСОБА_5 кредит отримувався в інтересах та для потреб сім`ї і розмір кредиту є значно меншим ринкової вартості спірної квартири. Окрім цього незаконність рішення суду першої інстанції полягає також в тому, що рішення прийнято без врахування думки органу опіки та піклування, що негативно відображається на правах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які проживають та зареєстровані в спірній квартирі, а відтак вирішення питання щодо припинення права користування ними житлом, мого б відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки і піклування.

В той час, як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2016 року, за яким позивач став її власником, продавець гарантував, що прав 3-х осіб на квартиру немає, малолітні діти в квартирі не мають реєстрації місця проживання та не мають прав користування нею. Факт укладення договору не порушує прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі малолітніх. Продавець стверджував, що квартира вільна від проживання 3-х осіб, що мають за законом право користування цією квартирою. Продавець стверджував, що ознайомлений із вимогами Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» щодо захисту прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів, щодо жилих приміщень, та стверджував, що діти не мають право користування квартирою (ас.12).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, в частині яка переглядається, не можливо визнати законним та обгрунтованим воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову ТОВ "Ліхт Інвест" в задоволені позовних вимог.

Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374,376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ТОВ "Ліхт Інвест" в задоволені позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 23.11.2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: