Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 2-768/11

провадження № 61-8794св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна»,

стягувач - публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в складі судді: Пономаренко Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року в складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна») звернулося з заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні.

Заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06жовтня 2011 року у справі № 2-768/11 задоволено позов ВАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит. 22 березня 2019 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено відступлення права вимоги № 346К, за умовами якого банк відступив ТОВ «Росвен Інвест Україна» своє право вимоги за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 . Виконавчий лист з виконання рішення суду від 06 жовтня 2011 року у справі № 2-768/11 перебуває на виконанні в Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

ТОВ «Росвен Інвест Україна» просило:

замінити сторону вибулого стягувача - ПАТ «Платинум Банк» на ТОВ «Росвен ІнвестУкраїна» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду у справі № 2-768/11 за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року, заяву ТОВ «Росвен ІнвестУкраїна» задоволено.

Замінено сторону стягувача ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна» у виконавчому листі Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-768/11 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року суму заборгованості в розмірі 269 286,47 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 596,30 грн, витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 112,68 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що 12 лютого 2019 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір про відступлення права вимоги № 346К, відповідно до умов якого ПАТ «Платинум Банк» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна», а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі й за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 . Про перехід від ПАТ «Платинум Банк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги за договором №3.06050373 від 31 травня 2006 року свідчить і Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком № 1 до Договору № 346К про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року. Отже, ТОВ «Росвен Інвест Україна» є новим кредитором ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит, за невиконання умов якого судовим рішенням була стягнута заборгованість. Положеннями статті 442 ЦПК України встановлено, що у разі у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. З огляду на встановлені обставини справи, зокрема відсутність у справі доказів пред`явлення до виконання виконавчого листа, суди зробили висновок про наявність правових підстав для заміни сторони стягувача ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна».

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що заявник не фінансова установа, а отже не може бути стороною договору про відступлення права вимоги, який фактично є договором факторингу, апеляційний суд вказав, що питання дійсності договору про відступлення права вимоги не є предметом розгляду в межах даного провадження. Крім того, саме по собі твердження про недійсність договору без встановлення його недійсності судом не може бути підставою для скасування оскарженої ухвали суду першої інстанції, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що не надано доказів сплати грошових коштів за договором відступлення права вимоги, апеляційний суд зазначив, що вказані твердження не можуть бути підставою для висновку про не набуття заявником права вимоги, оскільки правовідносини за указаним договором виникли між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» і жоден з них на даний час не заявив про їх не укладення (розірвання, недійсність) через невиконання умов договору іншою стороною.

Аргументи учасників справи

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення і відмовити в задоволенні заяви. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що до заяви про заміну стягувана його правонаступником заявник додає копію договору про відступлення права вимоги, а також власні правовстановлюючі документи. Жодних інших документів надано не було.

Відповідно до наданого договору, новий заставодержатель в день укладання цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Однак, жодних доказів здійснення такої оплати ТОВ «Росвен Інвест України» не надано, а тому відсутні підстави вважати, що право вимоги за зазначеним договором перейшло до ТОВ «Росвен Інвест України». ТОВ «Росвен Інвест Україна» до заяви не додав копії виконавчих листів та копію постанови про відкриття виконавчого провадження, у якому можливо було здійснити заміну сторони.

У липні 2020 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» направило відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що необґрунтованими є посилання як на підставу скасування оскаржених рішень, що заявник зобов`язаний був надати суду докази здійснення оплати за договором №346К про відступлення прав вимоги та даний договір за своєю природою є договором факторингу, оскільки дані питання не є предметом розгляду в даній справі та відсутні докази на підтвердження даних тверджень. Заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 61-3110св20, у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 61-37222св18, у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 61-1019св20.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі Верховного Суду від 17 червня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).

Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 06 жовтня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-3762/10, згідно з яким з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Платинум Банк» було стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит №3.06050373 від 31 травня 2006 року у розмірі 269 286,47 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 596,30 грн та витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 112,68 грн. На виконання вищенаведеного рішення судом було видано представнику ПАТ «Платинум Банк» два виконавчі листи.

12 лютого 2019 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги № 346К, відповідно до умов якого ПАТ «Платинум Банк» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна», а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі й за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 . Про перехід від ПАТ «Платинум Банк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги за договором №3.06050373 від 31.05.2006 року свідчить й Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком № 1 до Договору № 346К про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що «вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у цій справі. Судами не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, суд вважає помилковими. З огляду на наведене Суд вважає слушним посилання Скаржника (пункт 6.1) на відсутність в матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання Договору відступлення недійсним, заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього Договору».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що «вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у цій справі. Судами не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, суд вважає помилковими. З огляду на наведене Суд вважає слушним посилання Скаржника (пункт 6.1) на відсутність в матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання Договору відступлення недійсним, заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього Договору.

Як встановлено судами, пунктом 2.2 Договору відступлення передбачено, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків за даним договором відповідно до розділу 4 цього Договору, пунктом 4.1.1 якого визначено, що ціна договору в повному обсязі сплачена на момент укладення договору. В той же час, встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором. Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14. З огляду на викладене, за відсутності відповідних доказів здійснення оплати за відступлене право вимоги, посилання Скаржника (підпункт 6.2) на те, що ціна Договору відступлення оплачена до моменту укладення цього Договору і цей пункт має обов`язкову силу для учасників відповідних цивільних правовідносин, Суд вважає необґрунтованим. Суд апеляційної інстанції критично оцінив пункт 4.1.1 Договору відступлення, згідно з яким ціна договору в повному обсязі сплачена Новим кредитором на час укладення Договору відступлення, тобто не визнав це положення достатнім доказом на підтвердження зазначеної обставини. Верховний Суд, розглядаючи справу в межах, визначених статтею 300 ГПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Враховуючи викладене, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони її правонаступником».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в договорі про відступлення права вимоги № 346К від 12 лютого 2019 року (а. с. 136 - 139, том 1), укладеного між ПАТ «Платинум Банк» (банк) та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (новий кредитор), передбачено, що:

«за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців та поручителів зазначених у Додатку №1 до цього Договору. надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами, договорами застави та договорами поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Основні договори, падалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором» (пункт 1);

«за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі прав кредитора за Основними договорами, включаючи, право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, вказаних у Додатку №1 до цього Договору та сплати штрафних санкцій у розмірах, передбачених Основними договорами» (пункт 2);

«сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 3 181 313,38 грн без ПДВ, надалі за текстом - Ціна відступлення. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором, відповідно до пункту 14 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор» (пункт 4).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертав увагу на те, що до заяви про заміну стягувача його правонаступником заявник додає копію договору про відступлення права вимоги, а також власні правовстановлюючі документи. Жодних інших документів надано не було (а. с. 195, том 1). Проте апеляційний суд належним чином не перевірив вказаного доводу ОСОБА_1 , не з`ясував чи сплачувалася ціна відступленняза договором про відступлення права вимоги № 346К від 12 лютого 2019 року. За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року скасувати.

Передати справу № 2-768/11 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

В. А. Стрільчук