Справа № 199/9576/18
РІШЕННЯ

Іменем України

01.04.2020

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Спаї В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі представника відповідача - адвоката Ворон А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, збитків від інфляції та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків за період з 01.01.2018 по 01.11.2018 р.р. у розмірі 3196,80 грн., 3 % річних за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р. у розмірі 1242,73 грн., суму неустойки за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р. у розмірі 151200 грн., а всього 155639,53 грн.

Позов обґрунтований тим, що 20.11.2009 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 43 200 грн., які того ж дня були передані відповідачу, що підтверджується складеною розпискою, згідно із якої відповідач зобов`язався повернути суму боргу до 20.11.2010. У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань у визначений строк позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 43200 грн., інфляційних витрат у розмірі 129,60 грн., пені та трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов`язання у сумі 21 600 грн. та 216 грн. відповідно, а також витрати на правову допомогу у сумі 1 000 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2011 з відповідача на користь позивача стягнуто 43200 грн. позики, 21 600 грн. пені та трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов`язання (з 21.11.2010 по 10.01.2011), 129,60 грн. індексу інфляції (за листопад 2010 року) та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього стягнуто 65049,60 грн.

За вказаним судовим рішенням було видано виконавчий лист, проте, відповідачем судове рішення не виконано, та 28.09.2017 р. Дніпропетровським РУЮ було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення інфляційних збитків в розмірі 37 450,80 грн.; трьох процентів річних у розмірі 6 199,50 грн. та суми неустойки в розмірі 754 272,00 грн., та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 позовні вимоги позивача були задоволені частково: стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні збитки за період з 24.03.2013 по 24.03.2016 у розмірі 26395,20 грн., 3 % відсотки річних за період з 24.03.2013 по 24.03.2016 у розмірі 3866,70 грн., а також неустойку у розмірі 44000 грн., а всього 74261 грн. 90 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

За цим судовим рішенням був виданий виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання, однак, відповідачем так і не було виконано рішення суду, у зв`язку з чим було винесено постанову від 28.09.2017 ВП №51477828 про повернення виконавчого документа стягувачу.

У зв`язку з цим позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення неустойки, збитків від інфляції та 3 % річних та рішенням суду від 03.04.2018 позов було задоволено частково: стягнуто з відповідача інфляційні збитки за період з 25.03.2016 по 06.12.2017 у розмірі 9936 грн., три відсотки річних за цей же період у розмірі 2208,53 грн., а також неустойку у розмірі 43200 грн., а всього 55 344 грн. 53 коп.

На підставі вказаного судового рішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було виконавчий лист та було відкрите виконавче провадження, проте, станом на момент звернення до суду із вказаним позовом грошові зобов`язання за договором позики від 20.11.2019 р. у розмірі 43200, 00 грн., а також стягнуті суми за судовими рішеннями від 12.05.2016 р. та 03.04.2018 р. відповідачем виконані не були.

Представник позивача просив суд в окремо наданій заяві про розгляд справи у його відсутності.

Відповідач у відзиві на позов визнав частково позов, та погодився із наявністю правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача лише інфляційних збитків за період з 01.01.2018 р. по 01.11.2018 р. в розмірі 3 196,80 грн., а також 3% річних за період з 07.12.2017 р. по 04.12.2018 р. у розмірі 1 242,73 грн., просив відмовити в задоволенні вимоги про стягнення неустойки.

Згідно з відзивом відповідача судом має бути враховано, що позивач заявив позовні вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних, інфляційних збитків та неустойки без урахування того факту, що вже наявне судове рішення про стягнення з відповідача суми позики у повному обсязі, включаючи неустойку (пеню), інфляційні збитки та 3% річних, яке набрало законної сили, що виключає можливість нарахування неустойки (пені) за рамками строку дії договору позики.

Рішення суду про стягнення боргу набрало законної сили 03.01.2012 р. Таким чином, у у позивача припинилось право нараховувати передбачені договором позики проценти та штрафні санкції у разі пред`явлення до позичальника вимоги (позову). Тобто, у позивача відсутнє право на нарахування неустойки (пені) поза рамками строку дії договору позики, який фактично було припинено із набранням законної сили вищевказаним судовим рішенням від 20.10.2011 року, яким з ОСОБА_2 у повному обсязі стягнуто суму позики, а також пеню, 3% річних та інфляційні збитки.

З цього часу кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, тобто на нарахування інфляційних збитків та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

У відповіді на відзив позивач просив врахувати, що відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками, (ч. 2 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Разом з тим, розпискою від 20.11.2009 р. визначено сплату неустойки за кожний календарний день прострочення у розмірі 1 % від суми позики, таким чином, починаючи з 07.12.2017 р. по 06.09.2018 р. сума неустойки складає 151 200,00 грн.

Проте, ані на момент ухвалення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області рішення від 20.10.2011 р., ані на момент звернення з даною позовною заявою відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 77-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2011, яке набрало законної сили 31.10.2011 р., з відповідача на користь позивача стягнуто 43 200 грн. суми позики, 21 600 грн. пені та 129,60 витрат від інфляції (а.с. 8).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 встановлено, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року відповідачем в повному обсязі не виконано та було стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні збитки за період з 24.03.2013 по 24.03.2016 у розмірі 26395,20 грн., три відсотки річних за період з 24.03.2013 по 24.03.2016 у розмірі 3866,70 грн., а також неустойку у розмірі 44000 грн., а всього 74261 грн. 90 коп. (а.с.10-12).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2018 встановлено, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2011 року відповідачем в повному обсязі не виконано та було стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні збитки за період з 25.03.2016 по 06.12.2017 у розмірі 9936 грн., три відсотки річних за цей же період у розмірі 2208,53 грн., а також неустойку у розмірі 43200 гривень, а всього 55 344 грн. 53 коп. (а.с.14-15).

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра в ГТУЮ у Дніпропетровській області Божко Р.І. від 24.09.2018 відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 55 344,53 грн. (ВП №57273266) (а.с.16-17).

Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з відповідальності за порушення зобов`язання.

Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, позивач, здійснюючи розрахунок суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, обґрунтовує її статтею 625 ЦК України, та приписами договору про сплату неустойки (за кожен день прострочення в розмірі 1% від суми позики), та використовує суму боргу при розрахунку 43 200,00 грн. за договором позики від 20.11.2009 р., тобто сумою позики.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Разом з тим, суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, а позивач за принципом диспозитивності розпоряджається своїми правами за ч. 3 ст. 13 ЦПК України на власний розсуд.

Таким чином, згідно з правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України витрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсація (плати) боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами за час прострочення (період з 01.01.2018 по 01.11.2018 р.р.) складає 3196,80 грн., 3 % річних (за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р.) складає 1242,73 грн.

З приводу вимоги позову про стягнення неустойки, то згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Як встановлено судом, договором позики від 20.11.2009 учасники договору передбачили, що у разі порушення позичальником терміну повернення позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від неповернутої суми за кожен день прострочення до повного погашення боргу (а.с. 6).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто ця сума є неустойкою.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням вищенаведеного не є слушними доводи відповідача в частині відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою, оскільки нарахування передбачених договором процентів припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Втім, в даній справі не заявлено позовну вимогу про стягнення процентів за користування позикою: серед інших позовних вимог заявлено вимогу про стягнення неустойки за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р. у розмірі 15 1200 грн., що не ототожнюється із процентами за договором позики.

Так, установлюючи в договорі, неустойку за порушення строку повернення суми боргу до повного погашення боргу, вочевидь, що, виходячи з принципу свободи договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 549 ЦК України), за її допомогою сторони в договорі забезпечили виконання грошового зобов`язання до його повного виконання.

На підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, яку обчислюють у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, з огляду на встановлене судом прострочення з боку боржника (ст. 612 ЦК), наявні підстави для правових наслідків, встановлених договором: стягнення неустойки.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшуючи розмір неустойки, заслуговує на увагу невиконання відповідачем зобов`язання від 20.11.2009 р. в повному обсязі, що судом відноситься до інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, наявні підстави для зменшення розміру неустойки до 10 000,00 грн.

Щодо посилання представника позивача у відповіді на відзив на ст. 536 ЦК, ч. 1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України, то зазначені правові норми не підлягають застосуванню до виниклих між сторонами в даній справі правовідносин.

За ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Стаття 536 ЦК України не містить чіткого розміру процентів за користування чужими грошами та відсилає до умов договору чи спеціальної норми закону.

Договором позики від 20.11.2009 р. сторони не визначили розмір процентів за користування грошовими коштами (а.с. 7), що також було враховано Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, що підтверджується відповідним судовим рішенням (а.с. 8): з відповідача на користь позивача було стягнуто суму позики - 43 200,00 грн., та покладено відповідальність за порушення грошового зобов`язання: стягнута пеня в сумі 21 600,00 грн., інфляція 129,60 грн., судові витрати тощо.

Таким чином, стягнення з відповідача будь-яких процентів за користування грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України унеможливлено.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання

Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суду не було надано доказів завдання позивачу збитків; повернення позичальником позики регулюється ст. 1049 ЦК України.

Щодо посилання представника позивача у відповіді на відзив на ст. 1048 ЦК України, то згідно з цією правовою нормою позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6).

За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач не обґрунтовує позов ст. 1048 ЦК України, та не заявляє вимогу про стягнення процентів від суми позики: у позові заявлено вимогу про стягнення інфляційних витрат за період з 01.01.2018 по 01.11.2018 р.р. , 3 % річних за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р., суму неустойки за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р.

З урахуванням вищенаведеного, для суду наявні підстави для часткового задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України: оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, ч. 2 ст. 133, ч. 6 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, збитків від інфляції та 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні збитки за період з 01.01.2018 по 01.11.2018 р.р. у розмірі 3 196,80 грн., 3 % річних за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р. в розмірі 1242,73 грн., суму неустойки за період з 07.12.2017 по 04.12.2018 р.р. у розмірі 10 000,00 грн., а всього 14 (чотирнадцять тисяч) 439 (чотириста тридцять дев`ять) грн. 53 (п`ятдесят три) коп.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Дата складення повного судового рішення 13.04.2020 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Спаї