справа № 278/1168/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Фурман О.А., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Тетерівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області про усунення перешкод, -

В С Т А Н О В И В :

Заявленими, незмінюваними та підтриманими в ході розгляду справи вимогами позивач та її представник просили суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні майном шляхом знесення за рахунок відповідача паркану, прибрати каміння з дороги та привести дорогу загального користування у попередній стан. В обґрунтування заявлених вимог стороною позивача суду повідомлено наступне. Сторони є сусідами по домоволодінню у с. Нова Рудня Житомирського району Житомирської області. Відповідач збудував паркан зайнявши територію дороги загального користування, яка веде до домоволодіння позивача. Такими діями, відповідач, на переконання позивача, чинить перешкоди у користуванні майном останньої, адже не дає нормально користуватись її власністю. Крім цього, відповідач вздовж паркану, розташував каміння, яке і без того вузький проїзд робить не доступним для використання.

Відповідач разом із представником вимог не визнали та просили їх відхилити як безпідставні, адже відповідачем не порушувалось законодавство України під час користування земельною ділянкою загального користування.

Заслухав пояснення учасників справи та проаналізував надані ними матеріали судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивач є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, їй належить на праві власності домоволодіння по АДРЕСА_1 та у зв`язку із розглядом справи понесла судові витрати у розмірі 1 896 гривень (а.с.2, 7-10, 46 т.1).

Спір між сторонами був предметом дослідження органу місцевого самоврядування, однак у такому порядку вирішений не був (а.с.11-12, 73-74 т.1).

Позивач в 2014 році виготовила технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) зазначеного домоволодіння (а.с.13-28 т.1).

Відповідач у 2016 році виготовляв технічну документацію щодо відведення у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (а.с.64-72 т.1).

17 березня 2018 року у справі проведена судова земельно - технічна експертиза № 587/03-2018, дослідженням якої не представилось можливим встановити спірні питання через брак вихідної інформації (а.с.101-124 т.1).

30 жовтня 2019 року у справі проведена додаткова судова земельно - технічна експертиза № 58/10-2019, якою також не представилось можливим встановити спірні питання через брак вихідної інформації (а.с.227-261 т.1).

6 жовтня 2020 року у справі проведена ще одна, додаткова, судова земельно - технічна експертиза № 209/10-2020, висновками у якій зазначено наступне. Ширина проїзду до домоволодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не відповідає будівельним нормам. Також, даним висновком встановлено порушення законодавства щодо землекористування адже паркани домоволодінь обох сторін-фізичних осіб розташовані на землях загального користування - на згадуваній дорозі. Площа заглиблення ділянки позивача на землі загального користування становить 139 кв.м. Площа заглиблень ділянки відповідача на землі загального користування становить, сукупно 73 кв.м. (двома ділянками площами 69,4 та 3,6 кв.м.) Такі фактичні висновки експертизи були встановлені додатково за показаннями експерта та автора всіх судових досліджень у даній справі ОСОБА_3 . Крім цього, експертом обраховано вартість будівельних робіт необхідних для демонтажу огорожі відповідача, що становить 14 375 гривень (а.с.76-107 т.2).

Рішенням суду від 2 вересня 2020 року, яке набуло законної сили 12 листопада 2020 року визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку позивача у домоволодінні АДРЕСА_1 .

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. "а" ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Вимоги заявлені, зокрема, до органу місцевого самоврядування задоволеними бути не можуть, оскільки даним відповідачем жодних прав та інтересів позивача не порушувалось, не ігнорувалось та не оспорювалось. За таких обставин, позов повністю задоволеним бути не може.

Судом встановлено порушення вимог земельного законодавства допущені відповідачем, адже проїзд загального користування частково зайнятий його земельною ділянкою. Такі порушення дають достатні підстави для задоволення вимог позивача шляхом демонтажу паркану зведеного на землях загального користування (дорозі) за його рахунок.

Так, судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів захоплення відповідачем ОСОБА_2 частини земельної ділянки загального користування (дороги). Такі дії даного відповідача є протиправними та порушують права позивача щодо користування власністю і землями загального користування, а отже підлягають судовому захисту у обраний позивачем спосіб.

Доводи представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із наявністю рішення суду про скасування акту позивача щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 , судом вважаються, голослівними адже прав користування позивача щодо такої земельної ділянки таким судовим актом не позбавлялось. Мало того, позивач є власником будинку та господарських будівель за вказаною адресою куди ведуть землі загального користування (дорога) частково зайняті відповідачем ОСОБА_2 .

Так само, твердження представника відповідача, суд вважає, безпідставним щодо того, що вимоги задоволеними бути не можуть через не конкретизацію місця демонтажу паркану.

Судом встановлено дослідженими у справі доказами, що відповідач зайняв частину дороги загального користування парканом, що виходить на проїзд до будинковолодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Саме у даному місці паркан відповідача підлягає знесенню з метою його заглиблення до межі ділянки належної йому відповідно до правовстановлюючих документів та у такій спосіб дорога приведена у відповідність проектній документації та вимогам будівельних норм.

Крім цього, судом встановлено, що і ділянка позивача заглиблюється на дорогу загального користування, що, фактично, є також порушенням вимог земельного законодавства. Однак, на відміну від ОСОБА_2 , позивач виготовляла технічну документацію по встановленню (відновленню) меж власної земельної ділянки у 2014 році. Судом не встановлено дату будівництва паркану, що виходить на проїзд загального користування. Сукупність таких фактичних обставин справи не дає підстав стверджувати, що саме позивач винна у захопленні земель загального користування - дороги, що веде до будинковолодінь обох сторін. Крім цього, до позивача позовних вимог заявлено не було і суд позбавлений можливості виходити за межі наявного предмету спору та приймати з даного приводу будь-яке окреме рішення взагалі та в тому числі з урахуванням зазначених раніше прогалин з даного питання.

Результати вирішення спору дають достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат понесених нею при розгляді даного спору. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ) усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 ) перешкоди у користуванні під`їздом загального користування до будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 шляхом знесення збудованого паркану, привівши територію загального користування у попередній стан.

Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1 896 гривень.

Повне рішення виготовлене 17 листопада 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян