ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7763/20 Справа № 201/6810/19 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Добровольбуд", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська І.Р., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності, скасувати запис про державну реєстрацію права власності та визнання спадщини відумерлою, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року Дніпропетровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Добровольбуд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська І.Р., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсним договору купівлі - продажу та свідоцтва про право власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності.

У січні 2020 року позивач змінив предмет позову та в обґрунтування змінених позовних вимог зазначив, що з рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2013 року по справі № 412/15620/12 Дніпропетровській міській раді стало відомо, що за ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 1979 року було зареєстровано право власності на 9/20 частин зруйнованого домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку (літ. А-1), вбиральні (літ. Ж) та частки інженерних та господарських споруд (воріт, вимощення, підпірних стін, огорожі, сходів, хвіртки).

У 1980 році ОСОБА_4 здійснив самочинне будівництво прибудови (літ А1-1), прибудови (літ а1-1), гаражу (літ. К), а також сараїв (літ Е та И). Право власності на вищезазначені самобудови належним чином не оформлено.

Згідно запису акту про смерть № 8894 від 25 листопада 2001 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцем є син померлого ОСОБА_5 , який був офіційно зареєстрований за спірною адресою, фактично проживав зі спадкоємцем на момент смерті, а тому фактично прийняв спадщину. Однак спадкова справа не відкривалася, а тому останній не оформив належним чином право власності на спірне майно. З цього ж рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області стало відомо що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , згідно запису № 2127 від 24 березня 2010 року, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме 9/20 частин зруйнованого домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м Дніпропетровська від 22 квітня 2013 року у цивільній справі № 201/1817/13 за позовом ОСОБА_3 до ДМР встановлено факт боргового зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 на суму 79 930 грн., що станом на 29 січня 2013 року відповідає 10 000 доларів США.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які складаються з 9/20 частин будинку по АДРЕСА_1 , а саме - напівзруйнованого пожежею житлового будинку літ. А-1 (інвентаризаційною вартістю 7118 грн.), напівзруйнованої житлової прибудови літ. А1-1 (інвентаризаційною вартістю 3991 грн.), прибудови літ. а1-1 (інвентаризаційною вартістю 2245 грн.), гаража літ. К (інвентаризаційною вартістю 7342 грн.), сараїв літ. Е (інвентаризаційною вартістю 4083 грн.) та літ. И (інв. вартістю 386 грн.), вбиральні літ. Ж (інвентаризаційною вартістю 814 грн.), а також господарських та інженерних споруд (воріт, вимощення, підпірних стін, огорожі, сходів, хвіртки), на загальну суму 25979 грн. 00 коп., розташованих на території домоволодіння АДРЕСА_1 , котрі були отримані ОСОБА_5 в натурі після смерті його батька ОСОБА_4 .

На підставі вищезазначеного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Новіковою А.В. 14 жовтня 2013 року зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно, номер запису про право власності 3183419.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Проте 08 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. та зареєстровано в реєстрі за № 5591, за умовами якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 отримав у дар спірний об`єкт нерухомості майна.

Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. номер запису 3301836.

23 квітня 2014 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. зареєстровано за ТОВ «Добровольбуд» право власності на спірне майно та згодом 03 жовтня 2014 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Базою Д.А. номер запису 73763456 право власності на дане майно зареєстровано за ОСОБА_1 , який і є власником спірного майна на теперішній час.

Спірний договір дарування та наступні свідоцтва про реєстрацію права власності порушують інтереси Дніпропетровської міської ради.

На підставі наведених обставин позивач просив суд визнати недійсним договір дарування 9/20 частин житлового будинку загальною площею 20,3 кв.м., по АДРЕСА_1 від 08 листопада 2013 року серія та номер № 5591, ВТО № 392154, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петрушевською І.Р.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на 9/20 частин напівзруйнованого будинку загальною площею 20,3 кв.м., по АДРЕСА_1 , серія та номер 21786078, виданого 19 травня 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на 9/20 частин напівзруйнованого будинку загальною площею 20,3 кв.м., по АДРЕСА_1 , серія та номер САК 508765, номер: 28266332 виданого 17 жовтня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Базою Д.А.

Скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 9/20 частин напівзруйнованого будинку загальною площею 20,3 кв.м., по АДРЕСА_1 :

- за ОСОБА_3 номер запису права власності 3183419 від 14 жовтня 2013 року, внесений державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Новіковою А.В.;

- за ОСОБА_2 номер запису права власності 3301836 від 08 листопада 2013 року, внесений приватним нотаріусом ДМНО Петрушенською І.Р.;

- за ТОВ «Добровольбуд» номер запису права власності 5691808 від 23 квітня 2014 року, внесений державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Іванченко Л.І.;

- за ОСОБА_1 номер запису права власності 7376356 від 03 жовтня 2014 року, внесений державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Базою Д.А.

Визнати спадщину відумерлою після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається з 9/20 частин будинку по АДРЕСА_1 , а саме напівзруйнованого пожежею житлового будинку літ А-1, напівзруйнованої житлової прибудови літ А1-1, господарських та інженерних споруд та передати її у власність територіальній громаді міста Дніпра, в особі Дніпропетровської міської ради (т. 1 а.с. 176-183).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2020 року у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахував, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняв спадщину після смерті батька, ОСОБА_4 , що свідчить про обгрунтованість позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою і визнання недійсними договорів по її відчуженню.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого РВК № 865/8 від 08 жовтня 1963 року визнано право власності на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці під АДРЕСА_1 , яке складається: з будинку під літ. Б-1 з 3-х кімнат, житловою площею, 27,1 м2, корисною площею 33,1 м2, що становить 11/20 частин від всього домоволодіння за гр. ОСОБА_6 ; з будинку під літ. А-1 із 4х кімнат, житловою площею 36,6 м2 , корисною площею 47,2 м2 , що становить 9/20 частин від всього домоволодіння - за гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Закріплено у безстрокове користування співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 земельний участок під АДРЕСА_2 на площі НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 118)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2013 року у справі № 201/1817-13 за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: ОСОБА_9 та Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту боргового зобов`язання, визнання права власності на будівельні матеріали і визнання права власності на частину домоволодіння, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково та встановлено факт боргового зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 на суму 79930 грн., що станом на 29 січня 2013 року відповідає 10000 доларів США. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які складаються з 9/20 частин будинку по АДРЕСА_2 , а саме - напівзруйнованого пожежею житлового будинку літ. А-1 (інвентаризаційною вартістю 7118 грн.), напівзруйнованої житлової прибудови літ. А1-1 (інвентаризаційною вартістю 3991 грн.), прибудови літ. а1-1 (інвентаризаційною вартістю 2245 грн.), гаража літ. К (інвентаризаційною вартістю 7342 грн.), сараїв літ. Е (інвентаризаційною вартістю 4083 грн.) та літ. И (інв. вартістю 386 грн.), вбиральні літ. Ж (інвентаризаційною вартістю 814 грн.), а також господарських та інженерних споруд (воріт, вимощення, підпірних стін, огорожі, сходів, хвіртки), на загальну суму 25979 грн. 00 коп., розташованих на території домоволодіння АДРЕСА_2 , котрі були отримані ОСОБА_5 в натурі після смерті його батька ОСОБА_4 (т.1 а.с.185-196).

Однак рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2013 року у справі № 2014/1817/13 скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. (т. 1 а.с 23-26)

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2013 року, яке в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Новіковою А.В. 14 жовтня 2013 року було зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, номер запису про право власності 3183419.

08 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. та зареєстрований у реєстрі за № 5591, за умовами якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 отримав у дар спірний об`єкт нерухомості майна.

Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. номер запису 3301836.

23 квітня 2014 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. зареєстровано за ТОВ «Добровольбуд» право власності на спірне майно та згодом 03 жовтня 2014 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Базою Д.А. номер запису 73763456 право власності на дане майно зареєстровано за ОСОБА_1 , який і є власником спірного майна на теперішній час (т.1 а.с. 209-211).

Звертаючись до суду з позовом, Дніпровська міська рада посилалася на те, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно запису акту про смерть № 8894 від 25 листопада 2001 року, фактично спадщину після смерті батька прийняв його син, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті спадкова справа не відкривалась і жоден спадкоємець не звернувся за прийняттям спадщини, що є підставою для визнання спадщини відумерлою. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, на підставі якого відбулося відчуження спірного обєкту нерухомого майна, було скасовано судом апеляційної інстанції, тому договір дарування, укладений 08 листопада 2013 року, є недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судами, спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася під час дії ЦК УРСР, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна його сином ОСОБА_5 померлого.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Одночасно норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, необхідно розуміти таким чином, що правила Книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Відповідно до частини першої та третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Жовтневого РВК № 865/8 від 08 жовтня 1963 року встановлено право власності на домоволодіння розташоване на земельній ділянці під АДРЕСА_2 , яке складається: з будинку під літ. Б-1 з 3-х кімнат, житловою площею, 27,1 м2, корисною площею 33,1 м2, що становить 11/20 частин від всього домоволодіння за гр. ОСОБА_6 ; з будинку під літ. А-1 із 4х кімнат, житловою площею 36,6 м2 , корисною площею 47,2 м2 , що становить 9/20 частин від всього домоволодіння за гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Закріплено в безстрокове користування співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 земельний участок під АДРЕСА_2 на площі НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 118)

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матеріалами справи встановлено і не заперечувалося сторонами у справі, що ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні, але після смерті батька до нотаріальної контори не звертався, спадкова справа не відкривалася, своїх спадкових справ на нерухоме майно не оформив, у зв*язку з чим колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Дніпровської міської ради про визнання спадщини після смерті ОСОБА_5 відумерлою.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Що стосується позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу та свідоцтва про право власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності, то колегія суддів вважає правильним висновок суду про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в моментх вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Оскільки судами встановлена відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_5 , то колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що оспорюваними договорами відчуження спірного нерухомого майна не порушено право міської ради, тому правильно відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняв спадщину після смерті батька, ОСОБА_4 , що свідчить про обгрунтованість позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання спадщини відумерлою і визнання недійсними договорів по її відчуженню, не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду з наведених вище підстав.

Правильним також є висновок суду першої інстанції про відмову у скасуванні записів про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно, виходячи з того, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Про це зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

М.О.Макаров