ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/3043/17 Головуючий в суді І інстанції Прохоренко В.В.
Номер провадження 22ц/819/1613/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Литвиненко В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 травня 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами у межах зведеного виконавчого провадження №60944168 щодо виконання рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17.10.2019р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики та судових витрат, третя особа ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

20 березня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Д.С. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у спільній сумісній власності з ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане подання обґрунтовано тим, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області перебуває зведене виконавче провадження № 60944168, до складу якого входять виконавчі провадження № 60943941 та № 60943955 з виконання виконавчих листів № 766/3043/17, виданих Херсонським міським судом Херсонської області 18.12.2019 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 23000 дол. США, що станом на 17.10.2019 р. еквівалентно 571 090,00 грн., та судових витрат в сумі 16 466,81 грн.

Приватним виконавцем здійснено всі можливі та необхідні дії, пов`язані з виконанням вказаних виконавчих документів, проте таке виконання унеможливлюється внаслідок ігнорування боржником законних вимог приватного виконавця та вчиненням ним дій (бездіяльності), які спрямовані на ухилення від їх виконання, що зумовило необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє на праві спільної сумісної власності та яке перебуває в інших осіб, а саме: частину житлового будинку, який за час шлюбу набуто боржником ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , та зареєстровано за останньою на праві приватної власності.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 травня 2020 року подання приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д.С. задоволено частково. Визначено боржнику ОСОБА_3 у спільній сумісній власності з ОСОБА_1 Ѕ частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В решті вимог відмовлено.

Ухвалу суду мотивовано тим, що вимоги приватного виконавця щодо визнання за боржником права власності на Ѕ частину житлового будинку задоволенню не підлягають, оскільки не можуть бути предметом розгляду в порядку ст. 443 ЦПК України. Щодо вимог приватного виконавця про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для їх задоволення, оскільки ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , у період якого остання придбала житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки боржник ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 володіє відповідним майном на праві спільної сумісної власності і частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, тому суд вважав за можливе визначити частку майна боржника, на яке може звертатися стягнення, у майні, яким він володіє спільно з дружиною ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29.05.2020 р. в частині задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д.С.. відмовити у задоволенні подання у повному обсязі або повернути справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що перебувала у шлюбі з боржником ОСОБА_3 з 1994 р., проте з 2006 р. однією сім`єю не проживають, а у 2018 році шлюб офіційно розірвано. Порушення своїх прав оскаржуваним рішенням скаржник пов`язує з тим, ухвалою суду від 29.05.2020 р. визначено частку ОСОБА_3 у майні, яке не належить йому на праві спільної сумісної власності, оскільки житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , придбаний скаржником за власні кошти, і на момент його придбання вона з ОСОБА_3 однією сім`єю не проживала.

Крім того, скаржник вказує на те, що з 2017 року по теперішній час триває судове провадження у справі № 766/11936/17 між нею та ОСОБА_3 , предметом якого є вимога про визнання права особистої приватної власності на спірний будинок.

Також ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 443 ЦПК України, оскільки її не було повідомлено про розгляд справи, як заінтересовану особу.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Дмитро Сергійович заперечує її доводи, просить рішення суду залишити без змін, оскільки спірний житловий будинок придбаний ОСОБА_3 під час шлюбу із ОСОБА_1 , що є підставою для висновку про наявність у останнього права власності на 1/2 його частину.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених ст. 353 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження ухвали суду, є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участь у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі із 27.08.1994р, який розірваний рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.06.2018р. ( а.с.82).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.02.2020 року №201659545 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який остання придбала на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2007р., посвідченого приватним нотаріусом м. Херсона Воєводіним М.М. за №180.

Оскільки ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.05.2020 р. визначено 1/2 частку боржника ОСОБА_3 у майні, власником якого є ОСОБА_1 , за наявності не вирішеного судом спору з приводу цього ж майна, слід дійти висновку, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про права, свободи, інтереси та обов`язки скаржника, а тому подана нею апеляційна скарга підлягає розгляду по суті.

Частково задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець, звернувшись до суду із поданням про визначення частки майна боржника, довів, що ОСОБА_3 набув право спільної сумісної власності на спірний об`єкт нерухомого майна. (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ).

Згідно статті 1 Закону «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як зокрема, виконавчих листів.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 10 цього ж Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Питання визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, врегульовано статтею 443 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 цієї статті питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Як установлено судом, підставою звернення приватного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання приватного виконавця, існує необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та ОСОБА_1 , набуте ними в шлюбі, проте частку боржника в цьому майні не визначено.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні питання про визначення частки в спільній сумісній власності слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що стаття 60 Сімейного кодексу України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №0, сформованого 25.02.2020 року, вбачається, що з 27 серпня 1994 року по теперішній час боржник ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , актовий запис 626. Відомостей про розірвання шлюбу вказаний реєстр не містить, однак до апеляційної скарги додано рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01.06.2018, яке набуло чинності 3.07.2018р. про розірвання шлюбу.( а.с.82).

Також суд вказав, що відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.02.2020 року №201659545 за дружиною боржника ОСОБА_1 зареєстрований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість, у апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на неможливості задоволення подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зокрема, на спірне майно, у якому не можна визначити частку ОСОБА_3 , оскільки зазначене майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Крім того, у провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа № 766/11936/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання права особистої приватної власності, зняття арешту. (а.с.83)

Наведені обставини свідчать про наявність спору про право між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо наявності у останнього права спільної сумісної власності на нерухоме майно, частку боржника у якому просить визначити приватний виконавець.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, п. 63) ЄСПЛ зазначив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

У рішенні у справі «Вержбицький проти Польщі» (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002, п. 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі «Домбо Бехер проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, п. 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію - включаючи докази - з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище по відношенню до опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила Цивільного процесуального кодексу України, що регламентують позовне провадження.

Зокрема, відповідач може подати відзив із запереченнями проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Позивач вправі подати відповідь на відзив.

Відповідно до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Позивач вправі подати відповідь на відзив. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. У відповідь відповідач може подати заперечення. Суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасниками справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Третя особа вправі подати пояснення щодо позову.

У спрощеному позовному провадженні відповідно відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі; треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Цивільним процесуальним кодексом України передбачена можливість витребування судом доказів за клопотанням учасника справи, призначення експертизи та право суду доручити іншому суду вчинити певні процесуальні дії щодо збирання доказів.

Натомість відповідно до статті 443 Цивільного процесуального кодексу України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця; суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб; неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Таким чином, під час розгляду подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 Цивільного процесуального кодексу України не можуть застосовуватися наведені вище норми ЦПК України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що стаття 443 Цивільного процесуального кодексу України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Натомість, за наявності спору про право стаття 443 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає застосуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року по справі № 2-24/494-2009.

Пунктом 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Оскільки в цій справі вбачається спір про право з ОСОБА_1 , яка вважає себе одноосібною власницею спірного майна, тому ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 травня 2020 р. в частині визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, слід скасувати, а провадження в цій справі за поданням приватного виконавця в цій частині - закрити.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Отже, виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Такі висновки відображені, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, заява № 18357/91, від 19 березня 1997 року, п. 40), «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, заява № 59498/00, від 19 березня 1997 року, п. 34).

Отже, якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики ЄСПЛ це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною шостою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року по справі № 2-24/494-2009 зробила висновок про те, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

За змістом Закону № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

Повноваження виконавця на звернення з поданням (позовною заявою) про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України).

Після відкриття провадження за поданням (позовною заявою) виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з поданням (позовною заявою) про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що ЦПК України не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, mutatis mutandis підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 255, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 травня 2020 року в частині визначення боржнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 у спільній сумісній власності з ОСОБА_1 Ѕ частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Провадження у справі № 766/3043/17 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича в цій частині закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік