Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2020 Справа №607/27952/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицака Р.М.

за участю секретаря Бігун О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 2018 року. У даному шлюбі у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що через систематичні прояви агресії зі сторони відповідача у них зникло взаєморозуміння і взаємоповага, що призвело до втрати почуття любові, у зв`язку з цим вона покинула їхнє спільне місце проживання у Португальській Республіці та повернулась з сином до себе додому в м. Тернопіль. На даний час її син ОСОБА_3 проживає з нею та перебуває повністю на її утриманні. Батько дитини не бере участі у вихованні та жодної допомоги у матеріальному забезпеченні сина не надає. Крім того, враховуючи, що відповідач жодним чином не приймає участь у вихованні дитини, тому для забезпечення належного її виховання, фізичного та духовного розвитку дитина повинна проживати з нею. З огляду на викладене просить суд розірвати шлюб між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 04 липня 2018 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Віла Нова де Фамалікау, актовий запис №374, визначити місце проживання її малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн., щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 09 грудня 2020 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Згідно ухвали суду від 27 грудня 2019 року провадження у вказаній справі було зупинено та направлено судове доручення компетентному органу у Португальській Республіці для вручення відповідачу ОСОБА_2 копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів та відібрання у нього пояснень по суті позову.

Ухвалою суду від 04 червня 2020 року провадження у даній справі відновлено.

01 жовтня 2020 на адресу суду надійшли документи, отримані за результатами виконання на території Португальської Республіки доручення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 грудня 2019 року у зв`язку із чим справу призначено до судового розгляду на 28 жовтня 2020 року 10 годину 00 хвилин.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, проте звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки відповідач проживає за межами України, судом було складено доручення на підставі Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року і направлено доручення до компетентного органу у Португальській Республіці про вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій щодо відповідача. Судове доручення повернулось з відміткою про вручення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а тому суд вважає, що відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином.

Враховуючи, що судові документи для відповідача передавались у спосіб, передбачений Гаазькою конвенцією 1965 р., з дати їх направлення сплинули усі встановлені судом терміни для розгляду цієї справи, суд відповідно до ст. 15 вищевказаної Конвенції та ст. 224, 225 ЦПК України вбачає підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04 липня 2018 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану м. Віла Нова де Фамалікау, про що зроблено актовий запис №374 (2018).

У даному шлюбі в подружжя народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження видане Другим відділом реєстрації актів цивільного стану м. Порту, актовий запис №3097(2018).

Як вбачається з довідки №536-14, яка видана Консульством України в м. Порту 26 квітня 2019 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований громадянином України.

Згідно довідки №136 виданої ОСББ «Вільхова 17» 26 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Разом з нею проживає її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на її утриманні.

Відповідно до довідки №580 виданої Комунальним некомерційним підприємством Теребовлянської районної ради «Теребовлянська центральна районна лікарня» 25 листопада 2019 року ОСОБА_1 , 1995 року народження з 18 жовтня 2019 року зарахована на посаду лікаря - інтерна з офтальмології згідно наказу по ЦРЛ №132 від 18.10.2019 року.

За умовами ст. 4 ЦПК України кожна особа, має в порядку встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає спір керуючись принципом диспозитивності судового розгляду (ч.1 ст. 13 ЦПК України) - в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів.

Згідно ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що розірвання шлюбу в Україні не залежить від громадянства подружжя і буде здійснюватися на підставах і в порядку, передбачених Главою 11 СК України.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Судом з`ясовано, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, шлюб носить формальний характер, тому збереження шлюбу є неможливе та недоцільне, оскільки буде суперечити інтересам сторін, в зв`язку з чим суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати.

З приводу позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 суд зазначає наступне:

У відповідності із ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У відповідності із ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 4 ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості ; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Судом установлено, що малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.

Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги вік дитини, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до переконання, що слід визначити місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою зареєстрованого місця проживання матері: АДРЕСА_2 .

З приводу вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне:

Згідно ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини.

Оскільки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований громадянином України, суд приходить до висновку, що аліментні правовідносини слід регулювати нормами СК України.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

У Постанові Верховного Суду прийнятій у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 755/14148/18,провадження №61-11325св19) Верховний Суд зауважив, що у разі спору про стягнення аліментів суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відтак, оскільки малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом із матір`ю - ОСОБА_1 , так як відповідач ОСОБА_2 є його батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення свого сина, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, враховуючи те, що відповідачем не надано суду жодних доказів щодо того, що за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем він не може утримувати свого малолітнього сина, а також доказів перебування у нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.

Разом із цим, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню із відповідача, беручи до уваги те, що обов`язок щодо утримання дітей покладається рівною мірою на обох батьків, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн., щомісячно, починаючи з 02 грудня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, із відповідача в користь позивача слід стягнути 768,40 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст.110, 112, ч. 2 ст. 115, ст. 180-184 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 81, 141, 223, 263, 265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 04 липня 2018 року Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Віла Нова де Фамалікау, актовий запис №374.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн., щомісячно, починаючи з 02 грудня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 гривень судового збору.

Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак