Справа № 461/9257/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1008/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

при секретарі Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року по справі за позовом Західного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в інтересах підданого Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та громадянина Хорватії (біпатрид) Германуса Міловіча ( ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ у справах дітей Червоноградської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії,-

В С Т А Н О В И В :

26 листопада 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося до суду із позовом в інтересах підданого Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та громадянина Хорватії (біпатрид) ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки дитини з 2007 р. по 2011 р. проживали разом в м. Лондон, без реєстрації шлюбу. Дитина народилася та постійно проживала у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії (далі Великобританії). У лютому 2017 року відповідач разом з дитиною вперше приїхала в Україну без згоди позивача. У зв`язку з цим у квітні 2017 року позивач подав заяву про забезпечення повернення дитини. В червні того ж року відповідач повернулася на територію Великобританії. 04.03.2019 р ОСОБА_2 разом з дитиною вдруге виїхала в Україну без відома позивача. Позивачу стало відомо, що дитина, вірогідно, перебуває за адресою проживання бабусі дитини по материнській лінії ОСОБА_7 : АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 ( ОСОБА_3 ) не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну. Вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання ОСОБА_8 . Вона не має наміру повертатися до постійного місця проживання у Великобританію, чим порушує право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач вважає, що відповідач здійснила протиправне переміщення та продовжує незаконно утримувати дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та просить суд:

1) Визнати незаконним вивезення та утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2) Повернути малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в державу постійного проживання - Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії.

3) Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 передати малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України батьку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , для забезпечення повернення дитини в державу постійного проживання - Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії.

4) Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на позивача.

5) Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 12 лютого 2020 року позов Західного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (адреса: 79000, м.Львів, пл. Шашкевича, 1) в інтересах підданого Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та громадянина Хорватії (біпатрид) ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ у справах дітей Червоноградської міської ради (80100, Львівська область, м. Червоноград, пр. Шевченка, 19) про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії - задоволено.

Визнано незаконним вивезення з Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в державу постійного проживання - Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії.

У разі невиконання ОСОБА_2 рішення про повернення дитини в державу постійного проживання в добровільному порядку - зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 передати малолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України батьку ОСОБА_10 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 для забезпечення повернення дитини в державу постійного проживання - Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії.

Покладено витрати, пов`язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ).

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що рішення суду не містить встановлених юридичних фактів, передбачених статтями 3, 12, 13, та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність відмови в такому поверненні. Також зазначає, що згадані статті Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Звертає увагу, що суд безпідставно не взяв до уваги письмові докази подані відповідачем на спростування позовних вимог та докази щодо існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Скаржник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Західного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в інтересах підданого Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та громадянина Хорватії (біпатрид) Германуса Міловіча ( ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ у справах дітей Червоноградської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

11 червня 2020 року від Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги необгрунтованими, незаконними та безпідставними, оскільки оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що відповідачка суб`єктивно тлумачить норми міжнародного права та чинного законодавства України, тому з її доводами щодо задоволення апеляційної скарги вони не погоджуються. В задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення оскаржуване рішення, суд першої інстанції враховуючи інтереси дитини, установивши, що постійним місцем проживання до переміщення дитини на територію України було Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, а також те, що утримання дитини на території України здійснене матір`ю без згоди батька та порушує право батька на піклування дитиною, в зв`язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги те, що відповідач не довела факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що відповідно до засвідченої копії актового запису ВВА013704, ОСОБА_11 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в лікарні м.Лондон в лікарні Кінгстона (адміністративний район Лондона Кінгстон-на-Темзі). Батьками дитини зареєстровані: громадянин Хорватії (біпатрид) Германус Міловіч ( ОСОБА_3 ) та громадянка України ОСОБА_12 . Дитина з народження постійно проживала у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії /т. 1 а.с. 28/.

Батьки дитини не перебували у шлюбі.

Відповідно до довідки посольства України в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії від 16 березня 2017 року, ОСОБА_11 зареєстрований громадянином України, відповідно до статті 14 Закону України «Про громадянство України» (норма цієї статті визначає підстави набуття громадянства України дитиною у зв`язку з перебуванням у громадянстві України її батьків чи одного з них). Дитина, яка є іноземцем, один із батьків якої є громадянином України, а другий - іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України /т. 1 а.с. 89/.

Отже, суд встановив, що ОСОБА_11 , до переміщення на територію України, постійно проживав з батьками в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії.

Відповідно до розпорядження Сімейного суду Західного Лондона від 18.01.2016 р., 20.11.2017 р. та від 10.04.2019 р., позивачеві встановлено порядок зустрічей з дитиною. ОСОБА_8 дозволено вивозити за межі країни постійного проживання, тобто з Великобританії, за кордон на період не більше ніж 1 місяць / т.1 а.с. 29-40/.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2017 року ОСОБА_2 разом з дитиною вперше приїхали в Україну без згоди позивача. За домовленостями Гаазької конвенції відповідача було зобов`язано повернути ОСОБА_13 у ОСОБА_14 . В липні 2017 року, після 5 місяців в Україні, ОСОБА_13 було повернуто до Великої Британії.

У листопаді 2018 р. соціальним робітником дитини призначено Клару Мак Фарланд - старшого соціального робітника Районної ради району Річмонд у м. Лондон. На виконання розпорядження британського суду Кларою Мак Фарланд складено Конфіденційний звіт для суду за статтею 37 Акту про дітей від 1989 року, датований 13.03.2019 р. /т. 1 а.с. 42-78/.

З вказаного звіту вбачається, що в результаті кримінального розслідування жодне із обвинувачень ОСОБА_2 щодо фізичного та сексуального насильства не було обгрунтоване. Результатом розслідування сексуального насильства, котре проводила поліція, є висновок про те, що не існує задовільної кількості доказів того, що батько ОСОБА_15 вчинив проти нього сексуальне насильство, і, відповідно, справу було закрито.

04.03.2019 р. ОСОБА_2 разом з дитиною повторно приїхали в Україну.

08.05.2019 р. до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через Центральний орган Великобританії надійшла заява ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) про сприяння поверненню дитини до Великобританії / т. 1 а.с. 8-24/.

31.05.2019 р. Міністерством юстиції України надіслано лист Головному територіальному управлінню юстиції у Львівській області, яке звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини.

За результатами вжитих попередніх заходів отримано письмові пояснення відповідача від 13.06.2019 р. та доповнення до них від 08.07.2019 р., згідно з якими ОСОБА_2 відмовилася добровільно повернути дитину, з посиланням на відповідні докази та аргументи /т. 1 а.с. 79-81/.

З огляду на пояснення відповідача вбачається, що вона не мала наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання у Великобританії.

Таким чином, відповідачем порушено домовленості щодо тимчасового виїзду сина за кордон з місця постійного проживання - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, та, відповідно не забезпечено повернення дитина за місцем постійного проживання.

Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і незаконно переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-ІУ і яка набула чинності для України з 01.09.2006 року.

Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або могли б здійснюватись, якби не переміщення (утримування).

Стаття 5 Конвенції визначає для її цілей "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Норма ст. 2 Конвенції 1980 року зобов`язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав.

Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 29 серпня 2011 року тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. У тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі.

Виходячи зі змісту положень статті 3 Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Як зазначено в роз`ясненнях Міністерства юстиції України від 29.08.2011 «Досвід виконання Міністерством юстиції України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та практика розгляду таких справ судами України», тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим з батьків. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим з батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням. Отже, у тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі.

Звернення до компетентних органів України в травні 2019 року, в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну (04.03.2019 р.) свідчить про те, що позивач згоди на зміну постійного місця проживання не надавав, а тому відповідно до вищенаведених положень Конвенції утримання дитини в Україні відповідачем до цього часу, без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування про сина.

Згідно з пунктом 11 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей» предметом позовних вимог у справах про повернення дітей є: визнання незаконним вивезення та/або утримування на території країни тимчасового перебування дитини; забезпечення повернення її до постійного місця проживання. Підставами позовних вимог у цій категорії справ є наявність факту незаконного переміщення (утримування) дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли з одноосібним рішенням особи змінити місце проживання дитини.

Колегія суддів погоджується з наявністю умов, визначених у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

-Великобританія є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини;

-дії щодо переміщення та утримування дитини за кордоном порушують права піклування ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ), адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок незаконного переміщення та подальшого протиправного утримування дитини в Україні;

-позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання;

-дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Великобританією з 01 вересня 2006 року, тобто до моменту переміщення дитини на територію України без згоди Позивача);

-дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку ( ОСОБА_16 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Конвенція визначає вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Відповідно до статті 13 Конвенції судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Стаття 20 Конвенції передбачає, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою.

Стаття 8 Гаазької Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107).

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлюючи обставини щодо повернення дитини до свого постійного місця проживання, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 не надала належних доказів того, що батько ОСОБА_5 ( ОСОБА_3 ) фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини чи існує серйозний ризик, що повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови. Не встановлено судом і того, що повернення дитини не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Згідно висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 11 листа «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей»: не підлягають розгляду і не стосуються предмета доказування у справах про повернення дитини відповідно до Конвенції 1980 року такі обставини, як: виконання батьками обов`язків по утриманню дитини: виконання батьком обов`язків по утримуванню матері дитини: виконання батьками зобов`язань по утриманню дитини після незаконного переміщення: інші питання пов`язані з виконанням прав і обов`язків батьків щодо дітей, зокрема, визначення місця проживання дитини, взаємовідносин батьків між собою, тощо.

Стаття 13 (b) містить положення, яке передбачає, що підставою для відмови у поверненні дитини може бути існування серйозного ризику для її життя та здоров`я.

В даному випадку, вказане положення покладає на відповідачку обов`язок доведення обставин, на які вона посилається як на виняткові підстави для неповернення дитини.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає про факт насильства з боку батька та визначає його «ймовірно винною особою».

Мотивуючи необхідність відмовити батьку у вимозі щодо повернення дитини, ОСОБА_2 наполягала на тому, що ОСОБА_5 ( ОСОБА_3 ) вчиняє щодо ОСОБА_8 фізичне та сексуальне насильство.

Разом з тим такі твердження ґрунтуються на припущеннях. Звинувачення, які висуває ОСОБА_2 є кримінально караними. Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) у вчиненні щодо ОСОБА_8 фізичного та сексуального насильства може бути встановлена виключно в судовому порядку з постановленням обвинувального вироку суду. Водночас доказів притягнення ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) до кримінальної відповідальності суду не надано ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. Інформація, викладена у скаргах відповідачки на дії позивача, а також на дії вихователів початкових шкіл, які на той час відвідувала дитина, не підтвердилась, про що вказано у Конфіденційному звіті старшого соціального робітника Районної ради району Річмонд у м. Лондон, складеного Кларою Мак Фарланд (п.п. 6.12, 9.11, 10.6).

Суд першої інстанції, встановлюючи обставини щодо повернення дитини до свого постійного місця проживання, дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 не надала належних доказів того, що батько ОСОБА_5 ( ОСОБА_17 ) фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини чи існує серйозний ризик, що повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що в насідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови.

Окрім того, докази, в тому числі й висновки психологів, на які посилається відповідачка в обґрунтування своїх заперечень на позов, здобуті останньою у період перебування дитини на Україні.

Опитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції, за участю представника органу опіки та піклування, ОСОБА_11 , повідомив, що не хоче повертатися до батька, бо він робить йому боляче. Розповів, що він живе в Червонограді з мамою та дідусем, відвідує садочок. Зазначив, що хоче залишитись з матір`ю в Україні. До батька поїде лише з мамою, без неї їхати відмовився.

При з`ясуванні думки дитини в цивільному судочинстві, варто зважати на те, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу. У зв`язку з цим, законодавець передбачив право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України).

Окрім цього ОСОБА_11 є малолітньою особою та такою, що не досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Згідно пункту 14 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 «Узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей» судам слід розмежовувати заперечення дитини проти повернення та заперечення проти проживання з тим із батьків, хто був залишений (питання піклування та питання повернення), - за Конвенцією 1980 року до уваги береться тільки заперечення проти повернення.

У зв`язку з цим слід зазначити, що рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання не позбавляє відповідачку права піклування стосовно дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така позиція ОСОБА_18 може обумовлюватися тривалою розлукою з батьком, у зв`язку з проживанням на території України. ОСОБА_19 провів більшість свого життя перебуваючи під опікою матері. Він не мав контакту з батьком з березня 2019 року. Окрім того, така позиція дитини може бути наслідком вчинення дій з боку відповідачки, спрямованих на формування в ОСОБА_15 негативного ставлення до батька. Також, суд враховує те, що дитина є малолітньою і не досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Згода дитини на повернення її в державу постійного проживання не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає Конвенції 1980 року.

Висновок органу опіки та піклування Червоноградської міської ради №7 від 09.01.2020 р., за фактичним місцезнаходженням дитини на Україні, про умови проживання дитини, не має вирішального значення при вирішенні судом питання про повернення дитини до держави постійного місця її проживання на підставі Конвенції 1980 року.

У справі не надано переконливих доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання, спілкування із родичами, вивчення культури та мови країни походження може заподіяти дитині фізичної або психічної шкоди. А наявність у певній мірі мовного бар`єру, необхідність адаптації дитини до дитячого садочку, гуртків, інших обставин у ОСОБА_8 не може свідчити про те, що дитина потрапить у нестерпні умови у Великобританії.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_11 має зареєстроване місце проживання в Україні, не заслуговують на увагу суду, оскільки це не має значення для розгляду справ про повернення дитини до постійного місця її проживання, на підставі Гаазької Конвенції 1980 року.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи найкращі інтереси дитини, установивши, що постійним місцем проживання до переміщення дитини на територію України було Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, а також те, що утримання дитини на території України здійснене матір`ю без згоди батька та порушує право батька на піклування дитиною, в зв`язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги те, що відповідачка не довела факт наявності підстав для відмови в поверненні дитини, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Окрім цього, слід звернути увагу, що предмет спору в даній справі стосується забезпечення повернення дитини до країни її постійного проживання, а не визначення постійного місця проживання чи вирішення питання піклування про дитину

Крім того, стаття 16 Конвенції 1980 року чітко визначає, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначалося, що не вимагається вирішувати питання про передачу дитини батькові, а йдеться про її повернення в країну постійного місця проживання - до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Слід наголосити, що вирішення спору між батьками щодо місця проживання та участі у вихованні дитини належить до юрисдикції суду Великобританії. Рішення про визначення місця проживання дітей та участь батьків у її вихованні має прийматися компетентним судом за постійним місцем проживання дитини, а саме - судом Великобританії та на підставі англійського законодавства.

Рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє відповідачку права звертатися до компетентного суду чи іншого компетентного органу Великобританії з метою визначення місця проживання дитини. Відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Долучений до матеріалів справи висновку експертного дослідження №22/05-20 від 20 травня 2020 року не було предметом дослідження суду першої інстанції, а його висновки не є такими, які б стали перешкодою для повернення дитини до місця постійного проживання.

Таким чином, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції Відповідачкою не доведені та не підтверджені доказами обставини, які могли б стати перешкодою для повернення дитини до місця постійного проживання.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета