ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6512/20 Справа № 206/2703/19 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який проживав по АДРЕСА_1 в будинку, успадкованому ним після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і після його смерті відкрилась спадщина на вказаний будинок та 18 червня 2003 року на її ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на цей будинок.

Вказувала, що на момент смерті батька їй було 9 років та оформлення усіх спадкових прав займалась її мати як законний представник.

Зазначала, що в цьому році від сторонніх осіб їй стало відомо про те, що до складу її спадкового майна входила ще й земельна ділянка (пай) та для з`ясування даного питання вона звернулась до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори, де 07 березня 2019 року отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки її батько 15 листопада 2000 року склав заповіт, яким земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП "Україна" (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, заповідав ОСОБА_2 , яка 11 листопада 2002 року отримала свідоцтво про право на спадщину за реєстровим №2-2956.

Посилаючись на те, що вона як неповнолітня дитина спадкодавця мала право успадкувати 2/3 частину земельної ділянки, на яке було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 2002 року за реєстровим номером №2-2956, видане Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, залишив без уваги те, що вона мала право на обов`язкову часту від якої не відмовлялась, строк позовної давності нею не пропущено, крім того судом застосовано норми законів не діяли на час виникнення правовідносин та не могли бути застосовні.

09 липня 2020 року ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи про те, що помилкове зазначення судом норм права прийнятих після виникнення спірних правовідносин не призвело до неправильного вирішення справи, крім того суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частці, яка складає обов`язкову частку, а не в цілому.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №428 (а.с.5).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2003 року було встановлено факт, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.45).

На підставі вищевказаного рішення суду, 13 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м.Дніпропетровська було внесено зміни до актового запису №1122 від 30 вересня 1992 року про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повторно видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с.4).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, за яким сертифікат на право на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), заповідав ОСОБА_2 (а.с.94). Заповіт було посвідчено 15 листопада 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. та зареєстрований в реєстрі за №2067.

11 листопада 2002 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.107) на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яка належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну ділянку частку (пай)серії НОМЕР_3 виданого 22 червня 2000 року (а.с.96).

18 червня 2003 року позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,2 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 1394 кв.м (а.с.7).

Спадковий житловий будинок ОСОБА_3 отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6), але своїх спадкових прав не оформив. На момент прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_1 виповнилося 9 років, тому оформленням спадщини займалась її матір ОСОБА_5 .

07 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), (а.с.108). Проте, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно земельну ділянку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), що підтверджується постановою державного нотаріуса Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 березня 2019 року (а.с.111).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності, зазначивши, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, крім того встановив порушення позивачем процесуального строку на звернення до суду з даним позовом.

Тобто судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову одразу з двох підстав у зв`язку з його необґрунтованістю через недоведеність та у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли під час дії Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року.

Наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 2002 року недійсним має встановлюватися судом на момент його видачі.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 листопада 2002 року, то спір про визнання його недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його видачі.

Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Із системного аналізу положень статей 548,549,554 ЦК Української РСР слідує, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Земельна частка (пай) - умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Під час розгляду даної справи колегією суддів було встановлено, що відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складалося із права на цілу земельну частку (пай), що знаходиться в КСП «Україна» (Чаплі) с.Любимівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості). Ця земельна частка (пай) належала померлому ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, виданого Дніпропетровською районною державною адміністрацією 07 травня 20002 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2000 року №2-544. Сертифікат зареєстровано 22 червня 2000 року у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №0389 (а.с.82).

Хоча в силу положень ст.ст.529,535 ЦК УРСР позивач ОСОБА_1 мало право на отримання 2/3 від спірного спадкового майна.

Таким чином, були порушені права позивача, як спадкоємця за законом, яка повинна була отримати також право на земельну частку (пай).

Оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) згідно з абзацом першим пункту 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час судового засідання відповідачем ОСОБА_2 було надано копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП 030863 від 30 грудня 2003 року, тобто право вже було реалізовано шляхом виділення в натурі земельної ділянки та отриманні її власність.

Звернувшись 16 травня 2019 року з позовом до суду позивач зазначила про те, що її батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленням її спадкових прав займалась мати, звернувшись у червні 2003 року з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, про наявність, окрім прийнятого спадкового майна у вигляді житлового будинку та грошових внесків, ще й спірної земельної ділянки (паю) у КСП "Україна", розміром 4,53 умовних кадастрових гектарів, вона випадково дізналась лише у 2019 році.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у своєму відзивів на позовну заяву від 06 серпня 2019 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності (а.с.65).

Також ст.75 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, передбачала, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначені висновки містяться у Постановах Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі №533/1001/16-ц та від 10 грудня 2019 року справа № 454/2427/16-ц, а також у постановах Верховного Суду України у постановах від 16 листопада 2016 року в справі №6-2469цс16, від 28 вересня 2016 року в справі №6-832цс15,від 14 вересня 2016 року в справі №6-2165цс15,від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-152цс14, від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1503цс16 та інших.

Колегія суддів звертає увагу на те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане 11 листопада 2002 року, а посилання відповідача на те, що про порушення свої прав вона дізналась лише у 2019 році не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не доведені жодними належними та допустимими доказами.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.