Справа № 236/3907/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року суддя Краснолиманського міського суду Донецької області Шаньшина М.В., ознайомившись з заявою Головного управління ДПС у Донецькій області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Лиманський міський відділ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про заміну сторони виконавчого провадження,

ВСТАНОВИЛА:

Уповноважена особа Головного управління ДПС у Донецькій області Тернинко С.М. звернувся до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що Лиманським міським відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) за заявою Головного управління ДФС у Донецькій області була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.02.2018 року за №ВП 55809676 та від 14.11.2018 №ВП 57681820 про стягнення з боржника боргу (недоїмки) з єдиного внеску. Зазначає, що функції Головного управління ДФС у Донецькій області, в т.ч. щодо адміністрування податків, зборів, платежів, стягнення податкового боргу, адміністрування єдиного внеску тощо перейшли до Головного управління ДПС у Донецькій області та останнє відповідно до Постанови КМУ є правонаступником прав та обов`язків в реорганізації Державно фіскальної служби, в зв`язку з чим просить суд замінити сторону у вказаному виконавчому провадженні.

При цьому заявник посилається на норми ЦПК України, які регулюють заміну сторони виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні, суддя приходить до висновку про відмову у прийнятті вказаної заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Суддя звертає увагу на те, що вищевказаний перелік правовідносин, який підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства є вичерпним.

Разом з тим, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 25.11.1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною першою статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, тобто спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З частини першої статті 2 КАС України вбачається, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, суддя зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

З матеріалів заяви вбачається, що дані правовідносини виникли у зв`язку з необхідністю виконання вимог № Ф-3773-25У від 07.11.2017 року, №Ф-3773-25У від 10.09.2018 року яка видана Головним управлінням ДФС у Донецькій області, про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.

Відповідно до абзацу 3 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що завданнями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.

Згідно із пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», податкові органи мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Абзацами 4 та 5 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Отже, з системного аналізу наведених норм вбачається, що за своєю правовою природою вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, тобто підлягає обов`язковому виконанню для особи якої вона стосується, та видається податковим органом з метою здійснення ним своїх владних (управлінських) функцій з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Таким чином, усі правовідносини, що виникають з приводу винесення, оскарження та виконання вимоги про сплату недоїмки, є публічно-правовими, та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідними окружними адміністративними судами.

Згідно п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що дана заява про заміну сторони виконавчого провадження не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя застосовує до неї п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України за аналогією закону згідно п. 9 ст. 10 ЦПК України.

На підставі викладеного, суддя прийшла до висновку, що у прийнятті заяви Головного управління ДПС у Донецькій області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Лиманський міський відділ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про заміну сторони виконавчого провадження, слід відмовити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, ст. ст. 260, 354, 354 ЦПК України, суддя

УХВАЛИЛА:

У прийнятті заяви Головного управління ДПС у Донецькій області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Лиманський міський відділ ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про заміну сторони виконавчого провадження, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду через Краснолиманський міський суд Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя -