КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 758/5599/17
Головуючий у першій інстанції - Васильченко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року МТСБУ звернулось до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просило стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ сплачене страхове відшкодування у розмірі 15364 грн витрат та судовий збір в розмірі 1600 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 травня 2014 року в місті Києві по вул. Сирецькій, 33 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: мотоциклом «Сузукі» державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Субару», державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 .

Вказано, що внаслідок зазначеного ДТП автомобіль потерпілої особи «Субару» державний номерний знак НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою ДАІ, постановою Подільського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року про притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП та скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зазначено, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами на момент вчинення ДТП не була застрахована, потерпіла особа звернулась до МТСБУ з повідомленням про настання ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування.

В подальшому, МТСБУ було відшкодовано шкоду завдану ОСОБА_2 , яка є власником пошкодженого автомобіля «Субару» державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 14 484,64 грн.

Враховуючи вказане, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 14 484,64 грн здійсненої виплати, а також 880 грн витрат на послуги аварійного комісара, що разом складає 15 364, 64 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року позовні вимоги МТСБУ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ 15 364,64 грн, а також судовий збір у розмірі 1600 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції суперечить діючому законодавству України, зокрема п.32.2 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Тобто, на думку апелянта, МТСБУ або страховик взагалі не відшкодовує шкоду забезпеченому транспортному засобу за наявності вини власника транспортного засобу, який спричинив ДТП.

Також апелянтом зазначено, що жодним судовим рішенням не було встановлено, що ОСОБА_3 визнана потерпілою, а її майно у вигляді автомобіля «Субару» державний номерний знак НОМЕР_2 отримав майнову шкоду у зв`язку із неправомірними діями ОСОБА_1 . Вказано, що натомість існує судове рішення, яким встановлено вину учасника дорожнього руху, водія ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2400 грн.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги МТСБУ мотивував своє рішення тим, що МТСБУ відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснило виплату страхового відшкодування за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказано, що з огляду на те, що у судовому порядку винними у скоєнні спірного ДТП було визнано обох водіїв, то відшкодуванню підлягає половина майнового збитку, заподіяного автомобілю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, щозгідно постанови Подільського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року було встановлено, що 22 травня 2014 року, близько о 08 годині 40 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Субару Легасі», державний номерний знак НОМЕР_2 , в місті Києві, по вулиці Сирецька, 33, при зміні напрямку руху не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод, або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснила зіткнення з мотоциклом «Сузукі», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Вказаною постановою також встановлено, що 22 травня 2014 року, близько о 08 годині 40 хвилин, ОСОБА_1 керуючи мотоциклом «Suzuki SV 1000», державний номерний знак НОМЕР_1 , в місті Києві, по вулиці Сирецька, 33, був не уважний, не стежив за зміною дорожньої обстановки при здійсненні обгону автомобіля «Субару Легасі», в місці забороненому для обгону, а саме ближче ніж за 50 метрів перед пішохідним переходом, здійснив зіткнення з вказаним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визнано винними у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст. 124 КУпАП (а.с.6-7).

Згідно положень ч.6 ст.82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із вказано слідує, що судовим рішенням було встановлено факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнанні винними у вчиненні ДТП, яке відбулося за участютранспортного засобу «СубаруЛегасі», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та мотоцикла «Suzuki SV 1000», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 й транспортні засоби отримали пошкодження.

Матеріали справи місять також повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду ОСОБА_2 від 28 травня 2014 року, адресоване МТСБУ (а.с.11-12).

Відповідно до звіту №585 про оцінку автомобіля Subaru Legacy 2.5i номерний знак НОМЕР_2 від 10 червня 2014 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Subaru Legacy 2.5i номерний знак НОМЕР_2 становить 28969,28 грн (а.с.13-16).

В подальшому, 30 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 22 травня 2014 року (а.с.27).

Відповідно до наказу МТСБУ № 5946 від 20 листопада 2015 року було прийнято рішення виплатити ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 14 484,64 грн за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с.28).

Виплата страхового відшкодування у розмірі 14 484,64 грн на користь ОСОБА_2 підтверджується платіжним дорученням №5946рв від 24 листопада 2015 року (а.с.29).

Крім того, МТСБУ понесло витрати на оплату послуг аварійного комісара у розмірі 880 грн, що підтверджено платіжним дорученням № 7135 від 27 серпня 2014 року(а.с.30).

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу відповідача претензію про регресні вимоги за вих. №3/1-05/32715 від 20 листопада 2015 року, однак з боку відповідача не було вчинено відповідних дій для відшкодування завданих збитків (а.с.34).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За нормою п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач ОСОБА_1 не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів й в подальшому його та ОСОБА_2 було визнано винними в ДТП, оскільки останні вчинили адміністративне правопорушення передбачене статтею 124 КУпАП.

Родовим об`єктом адміністративних проступків на транспорті є суспільні відносини у сфері порушення правил охорони порядку та безпеки руху на транспорті, які утворюються у процесі експлуатації та користування різними видами транспорту. Ці проступки загрожують життю та здоров`ю людей, посягають на порядок і безпеку руху, порядок експлуатації транспортуй управління у сфері дорожнього руху, завдають матеріальну шкоду транспортним засобам, рухомому складу, шляхам сполучення, порушують право власності.

Класифікація об`єктів проступків на транспорті дозволяє виділити видові об`єкти як різновид родового об`єкта, але більш спільні для ряду проступків суспільні відносини, при цьому порушення, передбачені частиною четвертою статті 122 КУпАП посягають на суспільні відносини щодо користування засобами автомобільного транспорту та мають формальний склад, а порушення, передбачені статтею 124 КУпАП України посягають на суспільні відносини щодо забезпечення дорожнього руху та власностіта є правопорушеннями з матеріальним складом, оскільки при цьому пошкоджуються транспортні засоби, вантаж, дороги тощо.

При кваліфікації транспортних проступків з матеріальним складом встановлюється причинний зв`язок між протиправним діянням і настанням шкідливих наслідків.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність винних дій та причинно-наслідкового зв`язку між діями та наслідками обох водіїв.

Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язаніїї відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Отже, за наявності вини двох водіїв ( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ) розмір відшкодування суд визначає у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

При цьому, аналіз ступеня вини кожного з водіїв підлягає ретельному дослідженню, а визначення ступеню вини кожного заподіювача шкоди повинно бути мотивованим з посиланням на докази, що містяться у матеріалах справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (RefahPartisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є винними у дорожньо-транспортній пригоді в рівних частинах (50% х 50%). Доказів того, що один з них має більший ступінь вини, ніж інший, матеріали справи не містять.

Таким чином, вказане свідчить, що ОСОБА_2 має право на відшкодування 50% шкоди, завданої її автомобілю внаслідок ДТП, яка мала місце 22 травня 2014 року.

Із наданих до суду доказів вбачається, що вартість відновлювального ремонту становить 28969,28 грн, а МТСБУ виплатило лише 14 484,64 грн, тобто половину від вказаної вартості відновлювального ремонту.

Окрім того, відповідно до положень ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до положень п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено заборону експлуатації транспортного засобу на території України без чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Системний аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 , будучи визнаним винним у скоєні даного ДТП на підставі постанови Подільського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року, є особою, яка має відшкодувати потерпілому шкоду.

Разом з тим, враховуючи, що ступінь його вини у скоєному ДТП визначено у відношенні 50%, то й шкоду має відшкодувати пропорційно до ступеня вини.

Однак, вказаного обов`язку ним зроблено не було, доказів зазначеного до суду першої інстанції надано не було, у зв`язку із чим потерпіла ОСОБА_2 була змушена звернутись до МТСБУ для відновлення порушеного права й останнє здійснило виплату її половини від завданих матеріальних збитків.

Таким чином, відповідно до положень ст.38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де зазначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, МТСБУ скориставшись своїм право реалізувало його й подало позов до відповідача.

Посилання апелянта на положення п.32.2 статті 32 Закону України ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де зазначено, що відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, апеляційний суд сприймає критично, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є винною у вказаному ДТП лише на 50%, а отже на 50% остання також є і потерпілою, а тому має право на відшкодування шкоди.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, на основі всебічно досліджених матеріалів справи та доказів, наданих сторонами, дійшов до правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв