Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2020 Справа №607/11036/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із вказаним вище позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 травня 2018 року позивач уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» (далі за текстом - ТОВ «Нова пошта») договір про надання послуг з організації перевезення відправлень. За умовами договору позивач здав на перевезення товар, а саме: телефон марки «Iphone 6+», imei НОМЕР_1 , в комплект до якого входили також зарядний пристрій та навушники (далі за текстом - Товар). Оголошена вартість Товару становила 8500 грн. Відповідач прийняв Товар у відділенні ТОВ «Нова пошта» № 7, розташованому на вул. Л.Курбаса, буд. 5 у м. Тернополі, зобов`язався доставити його у відділення ТОВ «Нова пошта» № 101, розташоване на вул. Великій Васильківській, буд. 143/2Б у м. Києві, та видати одержувачу ОСОБА_2 . На підтвердження укладення вказаного договору відповідач видав позивачу експрес-накладну № 0323 від 15 травня 2018 року. За надання послуг перевезення відправлення позивач сплатив на рахунок відповідача 91 грн. Разом з тим, 16 травня 2018 року відповідач в порушення умов договору видав Товар не ОСОБА_2 , а третій, не визначеній умовами договору, особі. У зв`язку з втратою Товару з вини відповідача ОСОБА_1 16 травня 2018 року пред`явив ТОВ «Нова пошта» претензію з вимогою відшкодувати оголошену вартість товару у розмірі 8500 грн. Однак така вимога позивача відповідачем не виконана. Відтак позивач вважає, що згідно зі ст. 924 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати вартість втраченого Товару та послуг за його доставку, а також відповідно до п. 7.2.4 укладеного між сторонами публічного договору сплатити штраф в розмірі 24,23 % від суми відшкодування (компенсації), що становить 2059 грн. 55 коп. Також неправомірні, на думку позивача, дії відповідача спричинили ОСОБА_1 моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених втратою належного позивачу майна. Крім цього, за отримані з продажу телефону кошти позивач мав намір оздоровити свою дочку, яка є дитиною-інвалідом. Через втрату Товару з вини відповідача позивач був позбавлений можливості оздоровити свою дитину, внаслідок чого остання також пережила моральні страждання. За таких підстав позивач просить стягнути з ТОВ «Нова пошта» на користь ОСОБА_1 вартість втраченого Товару у розмірі 8500 грн., вартість оплачених послуг перевезення у розмірі 91 грн., штраф у розмірі 2059 грн. 55 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а також судові витрати у виді судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп., витрати на копіювання і друк у розмірі 125 грн. та витрати на поштові відправлення у розмірі 75 грн.

Ухвалою судді від 08 липня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху з наданням позивачу строку на усунення її недоліків.

31 липня 2020 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, встановлених ухвалою судді від 08 липня 2020 року.

Ухвалою судді від 03 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

31 серпня 2020 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Жовнеровича О.В. про застосування позовної давності. Заява мотивована тим, що відповідно до вимог ст. 633 ЦК України сторонами укладений публічний договір про надання послуг з організації перевезення відправлень, умови якого містяться на офіційному сайті ТОВ «Нова пошта». Зі змісту умов даного договору вбачається, що такий договір за своєю правовою природою є договором перевезення. Такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26 березня 2018 року (справа № 749/105/17). Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 3 ст. 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів). Враховуючи, що позивач, звернувшись до ТОВ «Нова пошта» із претензією щодо відшкодування завданої шкоди, 31 травня 2018 року отримав відповідь на таку претензію, представник відповідача вважає, що строк позовної давності у даному випадку закінчився 31 травня 2019 року. Так як з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 03 липня 2020 року, вказане, на думку представника відповідача, є підставою для відмови у позові.

У судове засідання 02 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Заперечував щодо застосування позовної давності строком один рік.

Крім того, позивач подав до суду заяву про долучення до справи копій доказів, а саме: копії претензії ОСОБА_2 від 16 травня 2018 року та копії відповіді ТОВ «Нова пошта» на вказану претензію від 12 червня 2018 року. Позивач у заяві зазначив, що строк подання таких доказів пропустив з тих підстав, що оригінали цих доказів зберігаються в третьої особи ОСОБА_2 та їх отримання було для позивача ускладненим. Докази підтвердження надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи позивачем до заяви не додані, оскільки є у володінні відповідача. Із урахуванням наведених позивачем обставин, суд постановив ухвалу про долучення доказів до матеріалів справи.

У судове засідання 02 листопада 2020 року представник відповідача адвокат Жовнерович О.В., належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився. Правом подання відзиву представник відповідача не скористався. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав, просив застосувати позовну давність строком один рік та відмовити у позові.

У судове засідання 02 листопада 2020 року третя особа ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилась без повідомлення причин неявки. Правом подання пояснення третьої особи щодо позову не скористалась.

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України).

Частина 1 ст. 633 ЦК України визначає, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 908, ч. 1-3 ст. 909 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Суд встановив, що 15 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Нова пошта» укладений публічний договір перевезення, умови якого містяться у відкритому доступі на офіційному сайті відповідача за адресою: https://novaposhta.ua (далі за текстом - Договір).

За змістом п. 3.1, 3.3 Договору Експедитор (ТОВ «Нова пошта») зобов`язується за плату та за рахунок Замовника ( ОСОБА_1 ) організувати перевезення відправлення й надання комплексу інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення відправлення, а Замовник зобов`язується їх прийняти й оплатити на умовах, визначених Договором.

Прийняття Експедитором відправлення для надання послуг, визначених Договором, оформляється експрес-накладною, у якій зазначаються такі відомості: тип послуги, інформація про Відправника, інформація про Одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки відправлення, інформація про додаткові послуги/сервіси, вартість послуг Експедитора.

На виконання умов Договору позивач у відділенні ТОВ «Нова пошта» № 7, розташованому на вул. Л.Курбаса, буд. 5 у м. Тернополі, передав відповідачу для відправлення телефон марки «Iphone 6+», imei НОМЕР_1 , в комплект до якого входили також зарядний пристрій та навушники. Оголошена вартість Товару визначена позивачем у розмірі 8500 грн.

Також згідно з п. 4.3.2 Договору позивач зазначив, що одержувачем Товару є ОСОБА_2 , а місцем одержання Товару вказав відділення ТОВ «Нова пошта» № 101, розташоване на вул. Великій Васильківській, буд. 143/2Б у м. Києві. За надання послуг перевезення позивач сплатив відповідачу 91 грн. Вказані обставини підтверджуються копією експрес-накладної № 0323 від 15 травня 2018 року.

Разом з тим, в обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що відповідач не виконав зобов`язання за Договором та Товар не був вручений одержувачу ОСОБА_2 . Вказане стало підставою для направлення ОСОБА_1 на ім`я ТОВ «Нова пошта» претензії від 16 травня 2018 року з вимогою про відшкодування позивачу вартості відправлення у розмірі 8500 грн. Аналогічна претензія була направлена відповідачу і ОСОБА_2 .

Той факт, що Товар був вручений не одержувачу ОСОБА_2 , а іншій особі, не заперечується та не спростовується відповідачем, що підтверджується і його відповідями на вказані вище претензії.

При цьому відповідач зазначив, що згідно з п. 11.7, 11.7.3 Умов надання послуг, які містяться на офіційному сайті ТОВ «Нова пошта», для одержання відправлення у відділенні фізичній особі, не вказаній в експрес-накладній як Одержувач, і за відсутності замовленої додаткової послуги «Доставка особисто в руки» необхідно надати представнику ТОВ «Нова пошта» номер експрес-накладної та один із таких пакетів документів: зокрема, одночасно надати паспорт громадянина України / паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що підтверджує особу Одержувача, вказану в експрес-накладній, і власний документ, що посвідчує особу відповідно до переліку, який зазначено в пп. 11.2 і 11.3, окрім картки клієнта пластикового або електронного формату, та номер експрес-накладної (для відправлень оголошеною вартістю менше ніж 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень).

Відповідач також вказав, що після проведеної внутрішньої перевірки виявлено, що вантаж виданий представнику отримувача (третій особі) після надання номеру експрес-накладної та двох паспортів громадянина України (ID-карти).

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 2 ст. 924 ЦК України визначає, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Позивач, вказуючи на неправомірність дій відповідача та на порушення останнім умов Договору, надав суду копії паспортів громадянина України, виданих на ім`я ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 ) та на ім`я її чоловіка ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 ), з яких вбачається, що вказані особи документовані паспортами громадянина України у вигляді книжечки, а не ID-картками. Вказане спростовує посилання відповідача про те, що для отримання Товару на підтвердження особи одержувача ОСОБА_2 був наданий паспорт у виді ID-картки, виданий на ім`я останньої.

При цьому відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність видачі Товару відповідно до умов Договору та Умов надання послуг не одержувачу ОСОБА_2 , а іншій особі. Зокрема, суду не надані докази, які б підтвердили проведення перевірки, на яку відповідач посилався у своїх відповідях на претензії позивача та третьої особи, спосіб, у який така перевірка була здійснена, та докази, отримані внаслідок проведення цієї перевірки.

За таких підстав суд доходить висновку, що відповідач не довів, що втрата належного позивачу телефону марки «Iphone 6+», imei НОМЕР_1 , в комплект до якого входили також зарядний пристрій та навушники, сталася не з його вини, а відтак відповідно до ч. 2 ст. 924 ЦК України обов`язок відшкодувати вартість Товару у розмірі 8500 грн. покладається саме на ТОВ «Нова пошта».

Також, відповідно до п. 7.2.2 Договору, який визначає, що у разі повної втрати або повного пошкодження відправлення з вини Експедитора, останній повертає Замовнику суму, що дорівнює оголошеній вартості відправлення (але не більше, ніж фактичну вартість відправлення), та провізну плату, сплачену Замовником згідно з відповідною експрес-накладною, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає і провізна плата у розмірі 91 грн.

Щодо сплати штрафу суд зазначає таке.

Відповідно до п. 7.2.4 Договору у разі виплати Експедитором у досудовому порядку за результатами розгляду претензії відшкодування, що сплачується у зв`язку з втратою або пошкодженням відправлення на користь Замовника - фізичної особи, Експедитор додатково сплачує Замовнику штраф в розмірі 24,23% від суми відшкодування.

Як вбачається з даної умови Договору, такий штраф сплачується ТОВ «Нова пошта» лише у разі добровільного відшкодування шкоди у досудовому порядку. Враховуючи, що претензія позивача, пред`явлення якої і є способом досудового урегулювання спору, відповідачем відхилена, і позивач для захисту своїх прав звернувся до суду з даним позовом, суд не вбачає підстав для застосування вказаного вище пункту Договору та вважає, що позов у цій частині не є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Так, спірні правовідносини виникли між сторонами із договірних відносин щодо надання послуг перевезення та регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц зазначила, що визначення, права та обов`язки споживачів урегульовано у Законі України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом - Закон № 1023-ХІІ).

У Преамбулі Закону № 1023-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказано, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 22 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також у ч. 1 ст. 1-1 Закону № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначена сфера його дії а встановлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, якщо договір, у тому числі і договір перевезення, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII.

Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду, на правовідносини, що виникають між сторонами під час споживання та надання послуг поширюється дія Закону № 1023-XII. Відтак спірні правовідносини і у цій справі мають додатково регулюватися нормами Закону № 1023-ХІІ.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Так само і за змістом п. 5 ч. 1 ст. 4, п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживачі під час надання послуг, які реалізуються на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок неякісного надання послуг, відповідно до закону.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 22 Закону № 1023-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Така правова позиція зазначена і в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 490/8831/15-ц.

Також, суд застосовує висновки щодо застосування норм права, висловлену у Постанові ВП ВС у справі № 216/3521/16 від 01.09.2020, згідно якого вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Ураховуючи те, що суд встановив, що саме з вини ТОВ «Нова пошта» позивачу надано неякісні послуги з перевезення, зокрема втрачено Товар, і вимоги щодо відшкодування вартості такого Товару підлягають задоволенню, суд доходить висновку про наявність правових підстав для одночасного відшкодування позивачу завданої моральної шкоди.

При цьому суд враховує, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором позивач зазнав певних незручностей через нерозв`язання спірної ситуації позасудовим способом, витрачанням свого особистого часу на звернення до суду у зв`язку із неможливістю іншим способом захистити порушене право споживача. Вказане негативним чином вплинуло на психологічний стан позивача та призвело до його моральних страждань. Крім цього, моральна шкода полягає у моральних стражданнях позивача, оскільки дочка позивача, яка згідно з посвідченням серії НОМЕР_4 від 05 травня 2017 року є дитиною інвалідом, внаслідок неотримання позивачем коштів від продажу Товару була позбавлена можливості оздоровитись.

Крім того, суд застосовує у даних правовідносинах висновок щодо застосування норм права, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 р. у справі № 216/3521/16-ц, який полягає в тому, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

За таких підстав, керуючись установленими законом принципами розумності, виваженості та справедливості, врахувавши характер і тривалість страждань позивача та його дитини, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Щодо застосування позовної давності суд зазначає таке.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 257, ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

При цьому з урахуванням вимог ст. 81 ЦПК України позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права або що строк звернення до суду ним не пропущений, а відповідач, який заявляє про пропуск позивачем строку звернення до суду, зобов`язаний довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, якою саме нормою закону строк позовної давності встановлений для даної вимоги та що цей строк сплив.

Так, заявляючи клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі, представник відповідача зазначив, що спірні правовідносини виникли із договору перевезення, а тому регулюються главою 64 ЦК України. При цьому порядок пред`явлення претензій і позовів, що випливають із договору перевезення, визначений ст. 925 ЦК України.

До вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів) (ч. 3 ст. 925 ЦК України).

Відтак, представник відповідача вважає, що строк звернення до суду із даним позовом сплинув 31 травня 2019 року, тобто через один рік після отримання позивачем відповіді на свою претензію, пред`явлену відповідачу.

Однак, як вбачається зі змісту ч. 3 ст. 925 ЦК України, законодавець не пов`язує річний строк позовної давності щодо вимог, що випливають із договору перевезення, до дати отримання позивачем відповіді на свою претензію. Дана норма вказує, що початок такого строку визначається моментом, зазначеним у транспортних кодексах (статутах). Разом з тим, представник відповідача, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не довів суду належними та допустимими доказами, яким саме транспортним кодексом чи статутом регулюється початок перебігу річного строку позовної давності для вимог позивача, а відтак і не довів дату початку даного строку та дату його спливу.

Більше того, як вже зазначив суд, правовідносини, що виникли між сторонами, крім норм Цивільного кодексу України, також регулюються нормами Закону № 1023-ХІІ.

Так, права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг, до яких відносяться, зокрема і послуги щодо перевезення) визначені у ст. 10 цього Закону.

Як визначає абз. 1 ч. 4 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. При цьому за змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотним недоліком слід вважати недолік, який робить неможливим отримання послуги відповідно до її цільового призначення, виник з вини виконавця і взагалі не може бути усунутий.

Застосовуючи такі характеристики до відносин, що виникли між сторонами, суд доходить висновку, що внаслідок втрати Товару з вини відповідача послуга щодо перевезення цього Товару та вручення його одержувачу ОСОБА_2 не може бути виконана та такий недолік не може бути усунутий, а тому надання послуг позивачу відповідачем відбулось з істотними недоліками.

Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативним документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років.

Нормативно-правовим актом, який регулює порядок надання послуг щодо перевезення на території України, є Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року.

Враховуючи, що ні вказаними Правилами, ні умовами публічного договору, що міститься на офіційному сайті ТОВ «Нова пошта», не визначений строк, протягом якого споживач послуг перевезення, які надає відповідач, у разі виникнення спірних питань може звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, суд доходить висновку, що у такому випадку застосуванню підлягає саме строк, визначений абз. 3 ч. 4 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тобто десять років. Відтак суд не вбачає підстав вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом та що відповідачем доведена можливість відмови у позові з цих підстав.

З урахуванням викладеного, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 8591 грн. та моральної шкоди у розмірі 1000 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а в іншій частині позову необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати , пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому згідно з п. 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, визначається загальною сумою всіх вимог, а розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру визначається відповідно до ціни такого позову.

Так, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 заявляв дві вимоги майнового характеру, за одну з яких, а саме про відшкодування майнової шкоди у розмірі 10650 грн. 55 коп. позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону № 1023-ХІІ, тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь державипропорційно задоволеним вимогам.

Крім того, зважаючи, що вимогу про відшкодування моральної шкоди суд задовольняє частково у розмірі 1000 грн., що становить 20 % від заявленої позивачем суми, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 168 грн. 16 коп.

Також, позивач заявив про відшкодування на його користь витрат, пов`язаних із копіюванням та друком, у розмірі 125 грн. та витрат, пов`язаних із відсиланням листів поштою, у розмірі 75 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Тобто розмір судових витрат, понесених стороною під час розгляду справи, підлягає доказуванню на загальних підставах.

Проте позивач не надав суду докази на підтвердження понесення ним вказаних вище витрат, а тому вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 23, 256, 257, 258, 267, 611, 626, 629, 633, 908, 909, 924, 925 ЦК України, ст.1, 1-1, 3, 4, 10, 3, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 4, 12, 13, 76-81, 83, 133, 141, 175, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» на користь ОСОБА_1 завдані майнові збитки у розмірі 8591 (вісім тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня та грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» судовий збір у сумі 664 грн. 23 коп. на користь держави.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 168 (сто шістдесят вісім) гривень 16 копійок.

У задоволення решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду безпосередньо або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова пошта», місцезнаходження: Столичне Шосе, буд. 103, корпус 1, поверх 9, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 31316718.

Третя особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повне рішення суду складене 02 листопада 2020 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай