Справа № 753/2873/16-ц Головуючий в суді І інстанції Коренюк А.М.
Провадження № 22ц-824/8067/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сушко Л.П.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 16 липня 2014 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів на суму 600 000, 00 грн., відповідно до умов якого він передав ОСОБА_1 кошти в сумі 600 000, 00 грн. у якості позики на строк шість місяців з щомісячним поверненням коштів по 100 000, 00 грн. до 16 січня 2015 року включно зі сплатою 2,5 відсотків від суми залишку позики з відповідним графіком погашення боргу.

Вказує, що відповідачка повернула кошти частково у сумі 287 000, 00 грн., решти - не повернула, відсотків за користування позикою також не сплачено, через що просить суд стягнути з відповідачки на його користь 313 000, 00 грн. основного боргу за договором позики, 107 392, 62 грн. нарахованої пені та 37 500, 00 грн. відсотків за користування позикою, а всього - 457 892, 62 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 313 000 грн. 00 коп. - заборгованості за договором позики, 107 392 грн. 62 коп. - неустойки (пені), 37 500 грн. 00 коп. - відсотків, нарахованих на суму боргу за договором, 4 578 грн. 92 коп. - судового збору, а всього - 462 471 грн. 54 коп.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, що призвело до порушення її процесуальних прав, крім того вказує, що місцевим судом не було належним чином досліджено письмових доказів у справі, зокрема того, що ОСОБА_2 на підставі оформленої довіреності від ОСОБА_1 відчужив від імені відповідачки належний їй будинок та заволодів грошовими коштами від реалізації її будинку у розмірі 783 704, 00 грн., чим, на її думку, забезпечив собі повернення коштів за їх договором позики у повному обсязі, тому вважає, що на час розгляду справи був відсутній предмет спору, а оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Позивач ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач у рахунок позики передав відповідачці грошові кошти у розмірі 600 000, 00 грн., а відповідачка в порушення умов договору та вимог закону свої зобов`язання щодо повернення позики у повному обсязі не виконала та у визначений термін борг не повернула, то з відповідачки підлягає стягненню 313 000 грн. 00 коп. - заборгованості за договором позики, 107 392 грн. 62 коп. - неустойки (пені), 37 500 грн. 00 коп. - відсотків, нарахованих на суму боргу за договором, а також суд вважав, що заперечення відповідачки проти позову не заслуговують на увагу, оскільки нею відповідних доказів на спростування позовних вимог не було надано, і такі заперечення не можуть бути прийняті судом до уваги та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів на суму 600 000 грн. 00 коп., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 кошти в сумі 600 000 грн. 00 коп. у якості позики на 6 місяців з щомісячним до 16 числа наступного місяця поверненням коштів по 100 000 грн. 00 коп. до 16 січня 2015 року включно зі сплатою 2,5 відсотків від суми залишку позики за таким графіком (п.2 договору): 100 000 грн.00 коп. - до 16 серпня 2014 року зі сплатою 2, 5% від розміру залишку позики, 100 000 грн.00 коп. - до 16 вересня 2014 року зі сплатою 2, 5% від розміру залишку позики, 100 000 грн.00 коп. - до 16 жовтня 2014 року зі сплатою 2, 5% від розміру залишку позики, 100 000 грн.00 коп. - до 16 листопада 2014 року зі сплатою 2, 5% від розміру залишку позики, 100 000 грн.00 коп. - до 16 грудня 2014 року зі сплатою 2, 5% від розміру залишку позики, 100 000 грн.00 коп. - до 16 січня 2015 року зі сплатою 2, 5% від розміру залишку позики).

Відповідно до п. 2 вказаного договору, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною та підписаною позикодавцем, в момент повернення йому частини суми позики з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 7 цього договору, у разі порушення позичальником строків повернення грошових коштів, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочки.

Водночас ОСОБА_1 свої зобов`язання за цим договором виконала частково шляхом сплати грошових коштів двома платежами: 29 січня 2015 року - 40 000 грн. 00 коп. та 247 000 грн. 00 коп., що у цілому становить 287 000 грн. 00 коп., решта позичених коштів, що складає 313 000 грн. 00 коп. (40 000 грн. 00 коп. + 247 000 грн. 00 коп. = 287 000 грн. 00 коп., 600 000 грн. 00 коп. - 287 000 грн. 00 коп. = 313 000 грн. 00 коп.) відповідачкою не повернута, а також не сплачено 2,5 % від розміру залишку позики (а.с.6 - 8, 9).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що 16 липня 2014 року вона видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою зокрема надала право ОСОБА_2 відчужити від її імені належні їй земельну ділянку та будинок, і саме на підставі цієї довіреності ОСОБА_2 відчужив належний ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 22 жовтня 2014 року за ціною у 783 704, 00 грн., та привласнив ці кошти, чим, на її думку, забезпечив повернення коштів за договором позики.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що 16 липня 2014 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності уповноважила ОСОБА_2 бути її представником в усіх державних, громадських, господарських, приватних та інших підприємствах, установах, організаціях, отримувати від її імені будь-які документи, необхідних для відчуження земельної ділянки та житлового будинку, та здійснювати усі необхідні дії для подальшого розпорядження будинком АДРЕСА_1 , для чого також надала права зокрема подавати від її імені заяви, довідки, одержувати необхідні документи, при необхідності підписувати договори, сплачувати необхідні платежі тощо (а.с.55).

У подальшому, 22 жовтня 2014 року ОСОБА_2 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 , відчужив на користь ОСОБА_3 вищевказаний житловий будинок за 783 704, 00 грн. (а.с.56).

Відповідно до п. 9 зазначеного договору купівлі-продажу будинку, продавець свідчить, що житловий будинок, який є предметом цього договору, на момент його укладення, нікому не проданий, не подарований, як внесок до статутного фонду не переданий, не відчужений іншим способом, не заставлений, під податковою заставою, в спору і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі договорами найму чи шлюбними договорами), як в межах так і за межами України, немає.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Окрім того, у певних випадках розмір неустойки може визначатися законом, але у всіх інших випадках, він встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченого розпискою.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики належним чином не виконала, у належні строки та у належних розмірах позичені кошти не повернула, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача 313 000 грн. 00 коп. - заборгованості за договором позики, 107 392 грн. 62 коп. - неустойки (пені), 37 500 грн. 00 коп. - відсотків, нарахованих на суму боргу за договором, всього - 457 892, 62 грн.

Доводи апелянта про те, що предмет спору відсутній, оскільки ОСОБА_2 відчужив від імені ОСОБА_1 належний їй будинок та заволодів її коштами у розмірі 783 704, 00 грн., чим, на думку апелянта, забезпечив повернення коштів за договором позики, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів того, що відчуження вказаного будинку відбулося в рахунок забезпечення вимог за договором позики перед ОСОБА_2 , у матеріалах справи немає, крім того будь-які докази того, що між сторонами були погоджені умови про можливість зарахування коштів з продажу будинку в рахунок погашення заборгованості за договором позики, також відсутні, тому такі доводи не можуть бути підставою для спростування обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: