Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Волоніц О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року до суду надійшла позовна заява представника позивача АТ КБ «Приватбанк», який діє на підставі довіреності, в якій він просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 03.08.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Натомість відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку з цим, станом на 31.10.2017 року загальна сума заборгованості становить 104608,73 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 8204,84 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 87468,08 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3478,25 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 4957,56 грн.

На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі у розмірі 1600,00 грн.

Заочним рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя Донецької області від 26.02.2018 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 99151,17 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1516,48 грн.

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя Донецької області від 05.06.2020 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника Банку.

Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали. Зазначили в письмових поясненнях, що в наданій позивачем копії анкети-заяві відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання: зокрема, документ не містить відображення волевиявлення відповідача щодо процентної ставки, умови підвищення процентної ставки. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.08.2009 року, посилався на Тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщених на сайті:www.privatbank.com.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладання відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633 та 634 ЦК України, вважає, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Позивачем не надано підтвердження, що саме ці тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідача, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до вказаних Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови про розмір і порядок сплати процентів за користування кредитними коштами. Тому у частині позивних вимог банку щодо стягнення заборгованості по процентам та комісії передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, просив відмовити у задоволенні цих вимог. Крім того, заявив про застосування до позовних вимог Банку строків позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.08.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У заяві зазначені персональні дані відповідача, виявлено ним бажання отримати платіжну карту «Універсальна. 55 днів пільгового періоду» разом з наданням згоди з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також обумовлені умови щодо розміру процентної ставки по кредиту, яка становить 2,5% в місяць на остаток заборгованості.

Відповідач під час розгляду справи не заперечував факту укладання з позивачем кредитного договору та отримання кредитних коштів.

До кредитного договору банк додав Умови та Правила надання банківських послуг, які не містять відомостей щодо ознайомлення відповідача з ними та під час підписання ним договору про приєднання саме до цих Умов та Правил надання банківських послуг.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором №б/н від 03.08.2009 року станом на 31.10.2017 року становить 104608,73 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 8204,84 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 87468,08 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3478,25 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 4957,56 грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в період з 18.08.2009 р. по 31.08.2014 року була встановлена процента ставка в розмірі 30% річних; в період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року була змінена процентна ставка до 34,80% річних; в період з 01.04.2015 року по 31.10.2017 року була змінена процента ставка до 43,20% річних.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» б/н, банк повідомив суд про те, що за умовами кредитного договору №б/н ОСОБА_1 було видано кредитні картки: № НОМЕР_1 строком дії до 07.15; № НОМЕР_2 строком дії до 01.16; № НОМЕР_3 строком дії до 01.16; № НОМЕР_4 строком дії до 04.16; № НОМЕР_5 строком дії до 01.18.

Згідно виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 активно користувався наданими йому кредитними картками (зняття кредитних коштів через банкомат, оплата товарів, поповнення рахунку тощо).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлена від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений».

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у ч.1 ст.634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, комісію та штраф.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.08.2009 року, позивач посилався на Умови та Правил надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку розміщених на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

У заяві позичальника від 03.08.2009 року визначена базова процентна ставка в розмірі 2,5% в місяць на остаток заборгованості. Умов щодо підстав та порядку її зміни анкета-заява не містить.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомлювався та погоджувався з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Посилання позивача на те, що відповідач підписуючи анкету-заяву визнав Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку розміщених на сайті: www.privatbank.ua (якими передбачено зміна Тарифу, процентної ставки тощо), є складовою кредитного договору не узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) про те, що умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 квітня 2008 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (серпень 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст.129 Конституції України), що передбачено і ст.12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд вважає за необхідне зазначити, що стороною відповідача по справі клопотань про призначення судово-бухгалтерської експертизи не заявлялось, а тому суд при розгляді справи буде опиратись на докази, що знаходяться в матеріалах справи.

За змістом ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи наведене, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником.

Суд вважає, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг які не підписані відповідачем, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.08.2009 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому наявні підстави вважати, що сторонами обумовлені тільки ті умови, що містяться в анкеті-заяві.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями ст.ст.257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 13.12.2017 року, отже, виходячи зі строку дії картки № НОМЕР_5 строком дії до 01.18 р., позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами в розмірі 2,5% на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 01.18 року включно.

Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по процентам за користування кредитними коштами утворилася з 31.08.2009 року, а до суду банк звернувся 13.12.2017 року.

Встановивши наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості перед позивачем, суд вважає, що заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8204,84 грн., яка утворилась внаслідок часткового виконання взятих себе ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за договором б/н від 03.08.2009 року. Оскільки відповідачем не оспорюється розмір цієї заборгованості, то вона підлягає стягненню у судовому порядку.

Також, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

Перевіряючи розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, суд виходить з наступного.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 31.10.2017 року у відповідача існувала заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 87468,08 грн.

При цьому, у період з 18.08.2009 року по 31.08.2014 року позивачем застосовувалась відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 30% річних, у період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,80% річних, а у період з 01.04.2015 року по 31.10.2017 року - 43,20% річних.

Відносно доводів відповідача щодо розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме щодо незаконного підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою, за користування кредитом Банк нараховує проценти у розмірах, встановлених Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році.

Згідно із позовною заявою та позицією позивача, за користування кредитом ОСОБА_1 була встановлена процентна ставка в розмірі 2,5% на місяць, що дорівнює 30,00% на рік (12 місяців х 2,5%).

Перевіряючи законність підвищення позивачем процентної ставки за користування кредитом, суд виходить з наступного.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів вбачається, що розрахунок процентів Банком здійснювався наступним чином: з 18.08.2009 року - 30,00%, з 01 вересня 2014 року - 34,80% та з 01 квітня 2015 року - 43,20 % на рік.

Згідно ч.4 ст.1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку, відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі №6-2315цс16 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п.1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав повідомлення від Клієнта про незгоду із змінами, вважається, що Клієнт прийняв нові умови.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення Банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо Банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа №6-57цс12), від 30 листопада 2016 року (справа №6-82цс16), від 11 жовтня 2017 року (справа №6-1374цс17) та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа №761/37819/15-ц).

Дослідивши докази по справі в частині законності підвищення Банком процентної ставки у період з 01 вересня 2014 року до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року до 43,20%, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів щодо належного повідомлення Клієнта про підвищення банком процентної ставки, що виключає право Банка на викладені дії, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів у період після 01 вересня 2014 року за процентною ставкою 34,80%, та після 01 квітня 2015 року за процентною ставкою 43,20% - є безпідставними.

Суд вважає, що розрахунок заборгованості по процентам має бути наступним.

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01.09.2014 року загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком) за процентною ставкою 30,00% на рік складає 2024,68 грн.

Заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 31.10.2017 року розраховується за наступною формулою: тіло кредиту, на яке нараховуються відсотки, помножити на процентну ставку за користування кредитом за рік поділену на кількість днів у році, та помножену на кількість днів у періоді, за який стягується заборгованість.

Отже, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 31.10.2017 року (у періоді 1157 днів; тіло кредиту, на яке нараховувались проценти, дорівнює 8204,84 грн.; ставка за рік - 30,00%) дорівнює 7910,83 грн. (із розрахунку: 8204,84 грн. х 30 % /360 днів х 1157 днів).

В той же час, відповідач у період часу з 01 вересня 2014 року по 31.10.2017 року погашав проценти, про що вказано і в розрахунку заборгованості, наданому позивачем. Так, за вказаний період відповідач в рахунок погашення процентів за користування кредитом сплатив 1416,83 грн., які мають бути вираховані з загальної суми нарахованих процентів за період з 01 вересня 2014 року по 31.10.2017 року.

Отже, заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року по 31.10.2017 року з урахуванням вже сплачених сум у відповідача ОСОБА_1 перед банком становить 6494,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за вказаним кредитним договором відповідач ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем АТ КБ «Приватбанк» по процентам за користування кредитом у розмірі 8518,68 грн.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 8204,84 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8518,68 грн., а всього 16723,52 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, комісії та штрафів суд зазначає наступне.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦПК України)

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до вказаного розпорядження м.Маріуполь було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Доказів того, що відповідач проживає поза межами м.Маріуполя суду АТ КБ "Приват Банк" не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до відповідача в частині стягнення суми штрафів в сумі 500,00грн. (фіксована частина) та 4957,56 грн. (процентна складова), заборгованості за пенею у розмірі 3478,25 грн., є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що сума штрафів нарахована після 14 квітня 2014 року, а отже їх нарахування суперечить положенням ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 1600,00 грн., то у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 256,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 247, 263-265, 279 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 526, 527, 530, 536, 610, 611, 623, 629, 634, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_6 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 03.08.2009 року у сумі 16723,52 грн. :

8204.84 гривні - заборгованість за кредитом;

8518, 68 гривні - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_6 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 256, 00 грн.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. М. Іванченко