Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Пустовойт Т. В., за участю секретаря судового засідання Родіної Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом зняття арешту на будинок,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування жилого будинку від 29.06.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Костецькою Н.Г. за реєстраційним №1-1320, належить житловий будинок АДРЕСА_1 . На теперішній час позивачка позбавлена можливості вільно розпоряджатися власним майном, оскільки державним виконавцем Державної виконавчої служби в Іллічівському районі м.Маріуполя Фоменко О.В. постановою серії АА №484132 від 15.01.2007 року в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1111, виданого 19.09.2006 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області, накладено арешт майна боржника ( ОСОБА_2 ) та оголошено заборону на його відчуження. Звернувшись до Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі, вона отримала лист від 20.03.2020 року з відмовою у знятті накладеного арешту, оскільки вищевказане виконавче провадження на теперішній час знищене. В зв`язку із цим вказує про порушення її права власності, на підставі зазначеного просила зняти арешт та заборону відчуження будинку АДРЕСА_1 , накладений державним виконавцем Державної виконавчої служби в Іллічівському районі м.Маріуполя Фоменко О.В. постановою серії АА №484132 від 15.01.2007 року в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1111, виданого 19.09.2006 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача - головний державний виконавець Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Фоменко О.В., яка діє на підставі довіреності від 02.06.2020 року, у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, залишила винесення рішення за справою на розсуд суду.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч.1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст.41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності.

Як слідує зі ст.316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Костецькою Н.Г. 29.06.2006 року за реєстраційним №1-1320, ОСОБА_1 отримала в дарунок від ОСОБА_2 жилий будинок АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №2566037 від 29.06.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації №14076951 від 30.03.2007 року.

Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби в Іллічівському районі м.Маріуполя Фоменко О.В. постановою серії АА №484132 від 15.01.2007 року в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1111, виданого 19.09.2006 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 891,98 грн., накладено арешт майна боржника ( ОСОБА_2 ) та оголошено заборону на його відчуження.

Тобто за інформацією, наявною у справі, державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_2 а саме жилий будинок АДРЕСА_1 , у той час коли зазначене майно, ані частково, ані в цілому, їй на праві власності не належало.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 15.05.2018 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №695.

За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.

Згідно ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном.

В практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джейс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «Еast/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року тощо) напрацьовано 3 критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється па підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Листом Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) вих.№17.3-23-15578 від 20.03.2020 року позивачку повідомлено, про наступне. Перевіркою даних АСВП встановлено, що виконавчі провадження з приводу примусового виконання про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН: НОМЕР_1 ), на виконанні в Кальміуському ВДВС у м.Маріуполі не перебувають. Згідно наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки, архів знищено, більш детальну інформацію стосовно постанови про арешт майна боржника №8/2770-06-року серії АА №484132 від 15.01.2007 року надати не мають можливості. Згідно Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника може бути знятий лише за рішенням суду.

Отже з представлених до суду доказів не вбачається обґрунтованих підстав для подальшого існування обтяження, яке було накладено в 2007 році.

Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки не було доведено правомірності існування накладеного обтяження на будинок на момент прийняття судом рішення. Наявно, що на даний час обмежуються законні права позивачки щодо вільного розпорядження будинком та реалізації права власності в повному обсязі.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, ст.ст.12, 81, 89, 247, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом зняття арешту на будинок - задовольнити.

Зняти арешт та скасувати заборону на відчуження нерухомого майна, накладені на будинок АДРЕСА_1 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Державної виконавчої служби в Іллічівському районі м.Маріуполя Фоменко О.В. №8/2770-06 року серії АА №484132 від 15.01.2007 року.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Пустовойт