РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/106/20
Провадження № 2/327/69/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.09.2020 року смт.Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кущ Т.М.,

при секретарі судового засідання Захаренко А.В.,

за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Розівського районного суду Запорізької області цивільну справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням осіб без їх виклику за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

31 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (а.с.2-6), в якому з урахуванням поданих до суду 30 квітня 2020 року (а.с.36-42) та 12 серпня 2020 року (а.с.103-106) уточнених вимог, остаточно прохала суд визнати легковий автомобіль марки ВАЗ-211040, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною власністю сторін, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за Ѕ частину вартості спірного автомобіля у розмірі 42124 грн. 22 коп., а також припинити право спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний автомобіль та визнати право власності на нього за відповідачем ОСОБА_2 .. Одночасно позивач прохала вирішити питання про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат на загальну суму 2870 грн. 80 коп., які складаються з судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрат, пов`язаних з проведенням судової автотоварознавчої експертизи, у розмірі 2030 грн. 00 коп..

Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 04 травня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті з повідомленням сторін без їх виклику (а.с.44).

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Хмаріна О.В. про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.128,129), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавали. При цьому, у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, представник позивача ОСОБА_3 прохала суд провести розгляд справи без її участі та без участі позивача ОСОБА_1 (а.с.132).

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.131), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавав. Разом з тим, відповідач 02 червня 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому не погодився із визначеною позивачем у первісній позовній заяві вартістю спірного автомобіля (а.с.49-55). Проте, у відповідній письмовій заяві, поданій до суду після надходження 12 серпня 2020 року уточнених вимог позивача ОСОБА_1 , обставини, викладені в уточненій позовній заяві, підтвердив та не оспорював, вказав, що ним визнаються позовні вимоги у повному обсязі, проти стягнення з нього на користь ОСОБА_1 судових витрат не заперечував. При цьому, відповідач ОСОБА_2 прохав суд провести розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів (а.с.133).

Виходячи з положень ч.5 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, з`ясувавши позицію сторін у справі, викладену позивачем в позовній заяві, а відповідачем у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Із свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що сторони уклали шлюб 19 жовтня 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Розівської райдержадміністрації Запорізькій області, про що 19 жовтня 1996 року складено відповідний актовий запис №28 (а.с.9).

З письмових пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу в 2011 році сторонами придбано автомобіль марки ВАЗ-211040, 2009 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.52).

На час розгляду справи в суді подружжя разом не проживає, шлюб між сторонами розірвано.

Вищевказані обставини сторони визнали та не оспорювали.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 не погодився із визначеною позивачем у первісній позовній заяві вартістю спірного автомобіля, у зв`язку з чим 14 липня 2020 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 було призначено судову автотоварознавчу експертизу, результати якої надійшли до суду разом з уточненою позовною заявою.

Відповідно до висновку експерта №11/7 від 29 липня 2020 року дійсна вартість автомобіля ВАЗ- 211040, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , станом на дату оцінки - 28 липня 2020 року становить 84248 грн. 44 коп. (а.с.110-124).

Відповідно до чч.1,2 ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 70-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання спірного майна спільною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є невірною, не відповідає змісту позовної заяви та фактичним обставинам справи, оскільки фактично позивачем ставиться питання про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

З огляду на відсутність спору про належність такого майна подружжю, відсутні підстави у його визнанні як спільною власністю, так і у додатковому визнанні спільною сумісною власністю.

Отже, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя без додаткового доведення даного факту в суді та підлягає поділу між сторонами відповідно до положень статтей 69-71 СК України.

Згідно із ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, а тому вимога позивача про припинення права спільної власності сторін на спільне майно в судовому порядку є недоречною.

Відповідно до чч.1,2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі , якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення; неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Транспортний засіб є неподільною річчю.

Разом з тим, сторони фактично дійшли згоди про присудження спірного майна відповідачу ОСОБА_2 та сплату останнім на користь позивача ОСОБА_1 Ѕ частини вартості спірного автомобіля, висловивши кожен окремо свою позицію в позові та письмовій заяві відповідно (а.с.103-106,133).

З урахуванням досліджених доказів судом встановлено, що вартість спірного автомобіля становить 84248 грн. 44 коп., тобто половина вартості зазначеного майна становить 42124 грн. 22 коп., яка належить стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до чч.4,5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України; присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При цьому, суд зауважує, що в даному конкретному випадку внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми є недоречним, оскільки позивач просить присудити грошову компенсацію за транспортний засіб на свою користь, погодившись на грошову компенсацію Ѕ частини вартості спільного майна, з чим в свою чергу погодився й відповідач.

Разом з тим, вимога позивача про визнання права власності на спірне майно за відповідачем ОСОБА_2 не ґрунтується на законі, оскільки позивач ОСОБА_1 не є повноважним представником відповідача ОСОБА_2 , а тому не вправі заявляти будь-які вимоги від його імені та на його користь. Крім того, слід зазначити, що спірний автомобіль зареєстровано на ім`я відповідача, а за результатами поділу майна подружжя, з урахуванням подальшої грошової компенсації половини вартості спірного майна відповідачем на користь позивача, переходу власності від однієї особи до іншої не відбудеться.

За такої сукупності обставин у справі, суд дійшов висновку про фактичну обґрунтованість вимог позивачки ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації Ѕ частини вартості спірного автомобіля, який є спільним майном подружжя.

Відповідач зазначені обставини у справі не оспорював, фактично їх визнав, про що вказав у заяві по суті справи, тому у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

Визнання відповідачем пред`явленого позову у вказаній частині не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення грошової компенсації з відповідача ОСОБА_2 за Ѕ частину автомобіля задоволені, суд в порядку ст.141 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою судових витрат на загальну суму 2870 грн. 80 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред`явленні позову до суду у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрат, пов`язаних з проведенням судової автотоварознавчої експертизи, у розмірі 2030 грн. 00 коп. (а.с.1,107-108).

Керуючись, стст.69-72 СК України, ст.372 ЦК України, стст.12-13,76-81,141,247,259,263-268,279 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 1/2 частину ринкової вартості автомобіля ВАЗ-211040, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , визначеної на підставі висновку експерта №11/7 від 29 липня 2020 року, у сумі 42124 (сорока двох тисяч ста двадцяти чотирьох) гривень 22 (двадцяти двох) копійок, а також суму понесених судових витрат в розмірі 2870 (двох тисяч восьмисот сімдесяти) гривень 80 (вісімдесяти) копійок, а саме, в межах суми сплаченого судового збору при пред`явленні позову до суду у сумі 840 (восьмисот сорока) гривень 80 (вісімдесяти) копійок та витрат, пов`язаних з проведенням судової автотоварознавчої експертизи, у сумі 2030 (двох тисяч тридцяти) гривень 00 копійок.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в інший частині вимог, які розглядалися, - відмовити.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 273 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.М. Кущ