ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7532/20 Справа № 182/7150/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 182/7150/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Офіс Президента України, Генеральна прокуратура України, Державне бюро розслідувань, Вища рада правосуддя

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року, яке постановлено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Офісу Президента України, Генеральної прокуратури України, Державного бюро розслідувань, Вищої ради правосуддя про відшкодування шкоди, спричиненої йому співробітниками зазначених органів при виконанні ними трудових (службових) обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що доказами репресій, каліцтва до безстрокової інвалідності другої групи, незаконного поміщення в психіатричні лікарні, порушень процесуальних, матеріальних прав, обґрунтованих Законами Російської Федерації, розрахунок розміру компенсації шкоди додані в справі № 0426/0838/2012 в рішенні від 28.01.2014 року Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за його позовом до Виконкому Нікопольської міської ради, Генеральної прокуратури, Нікопольської міської психіатричної лікарні. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 426/719/2012 від 18.03.2014 року за його позовом до виробничого об`єднання «Нижньовартовськнафтогаз». Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2018 року у справі № 182/483/18 за його позовом до ВАТ «Нижньовартовськнафтогаз», Нікопольської міської психіатричної лікарні. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2018 року у справі № 182/435/18 за його позовом Адміністрації Малоархангельського району Орловської області РФ.

Позивач зауважує, що наведені вище справи, рішення, ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, відповіді відповідачів на його звернення, це спроба вирішити суперечку без залучення суду.

Керуючись відповідями на звернення позивача від Офісу Президента України, Департаменту з питань звернення громадян № 22/04191-04 від 06.08.2019 pоку; Державної Казначейської служби України № 5-11-11/19861 від 02.09.2019 pоку; Генеральної прокуратури України від 22.02.2018 року № 06-18334, від 02.03.2018 року № 06-18334-18, від 13.03.2018 року № 06-18334-18, від 06.04.2018 року № 06-18334-18; Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтава від 17.05.2019 року № М-2505/02-1. Ст.1-8 Угоди від 09.09.1994 року СНД «Про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків», ст.1,5,6,9 Закону України, ст.1.12-18 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій»; ст.1172 п.1,1168 п.1,1176 п.5,18 п.1,2 Цивільного Кодексу України; ст.28 п.3.4.174, 175, 176, 177 ЦПК України позивач просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати (доручити) Державну казначейську службу України з рахунку і за рахунок Офісу Президента України перерахувати на його рахунок ( ОСОБА_2 , № карткового рахунку НОМЕР_1 , установа Ощадбанку ТВБВ 1 типу № 10003/0461 Філія-Дніпропетровське ОУ AT «Ощадбанк», МФО 305482, ПІН клієнта НОМЕР_2 ) 128 125 000 (сто двадцять вісім мільйонів сто двадцять п`ять тисяч) гривень.

З рахунку і за рахунок Генеральної прокуратури України перерахувати на його рахунок, ОСОБА_2 , № карткового рахунку НОМЕР_1 , установа Ощадбанку ГВБВ І типу № 10003/0461 Філія - Дніпропетровське ОУ AT «Ощадбанк», МФО 305482, ПІН клієнта НОМЕР_2 , 128 125 000 (сто двадцять вісім мільйонів сто двадцять п`ять тисяч) гривень.

З рахунку і за рахунок Державного Бюро розслідувань України перерахувати на його рахунок, ОСОБА_2 , № карткового рахунку НОМЕР_1 , установа Ощадбанку ТВБВ І типу № 10003/0461 Філія - Дніпропетровське ОУ AT «Ощадбанк», МФО305482, ПІН клієнта НОМЕР_2 , 128 125 000 (сто двадцять вісім мільйонів сто двадцять п`ять тисяч) гривень.

З рахунку і за рахунок Вищої Ради Правосуддя України перерахувати на його рахунок, ОСОБА_2 , № карткового рахунку НОМЕР_1 , установа Ощадбанку ТВБВ І типу № 10003/0461 Філія - Дніпропетровське ОУ АТ «Ощадбанк», МФО 305482, ПІН клієнта НОМЕР_2 , 128 125 000 (сто двадцять вісім мільйонів сто двадцять п`ять тисяч) гривень.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що незаконним звільненням позивача 01 березня 1982 року начальником Управління «Мегіоненергонефть» йому спричинено травму психіки. При цьому 25 травня 1982 року, начальник Управління «Мегіоненергонефть» та ще три робітника, протиправно, примусово помістили позивача до Нижньовартовського психоневрологічного диспансеру, потім 07.07.1982 року в Тюменську обласну психіатричну лікарню, а згодом 14.02.1983 року в Нікопольський психоневрологічний диспансер.

Надалі позивача 27.09.1984 року було поміщено до Дніпропетровської обласної психіатричної лікарні, 15.02.1985 року до Нікопольського психоневрологічного диспансеру, 21.03.1085 року - до Дніпропетровської обласної психіатричної лікарні, 04.05.1985 року,15.10.1987 року, 30.05.1988 року, 31.01.1989 року, 09.02.1990 року та 02.03.1991 року до Гейківської обланої психаортичної лікарні.

Разом позивач був позбавлений свободи, був в`язнем за гратами психіатричних установ 775 діб, тобто 26 місяців та вважає себе реабілітованим рішенням Нижньовартовського районного народного суду Тюменської області про поновлення його на посаді старшого майстра Лангепасовського електромережевого району управління «Мегіоненергонефть», наказом № 41 від 27.01.1983 року Генерального директора ВО «Нижнєвартовськнефтегаз» Тюменської області та ухвалою від 23 вересня 1985 року Мегінського міського народного суду Тюменської області.

Тому, на підставі наведеного вище, в апеляційній скарзі позивач просить визнати його реабілітованим, а його дружину ОСОБА_3 , доньку ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_5 постраждалими від репресій, застосованих до позивача в формі примусових приміщень в психіатричні установи. Зобов`язати видати довідки «Про реабілітацію» йому, його дружині та дочкам по кожному факту поміщення його в психіатричні установи та стягнути з бюджету України 125 398 грн., з рахунку і за рахунок Офісу Президента України 4 138 500 грн., з рахунку і за рахунок Офісу Генерального прокурора України - 4 138 500 грн., з рахунку і за рахунок Державного Бюро розслідувань України - 4 138 500 грн., з рахунку і за рахунок Вищої ради Правосуддя України - 4 138 500 грн.

У відзивах на апеляційну скаргу Вища Рада Правосуддя України та Офіс Президента України, кожен окремо, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на їх думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Державного бюро розслідування Стужука О.В., в режимі відеоконференції, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що доказами спричинення йому моральної шкоди є докази репресій, каліцтва до безстрокової інвалідності другої групи, незаконного поміщення в психіатричні лікарні, порушень процесуальних, матеріальних прав, обґрунтованих Законами Російської Федерації, розрахунок розміру компенсації шкоди додані в справі № 0426/0838/2012 в рішенні від 28.01.2014 року Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за його позовом до Виконкому Нікопольської міської ради, Генеральної прокуратури, Нікопольської міської психіатричної лікарні. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 426/719/2012 від 18.03.2014 року за його позовом до виробничого об`єднання «Нижньовартовськнафтогаз». Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.03.2018 року у справі № 182/483/18 за його позовом до ВАТ «Нижньовартовськнафтогаз», Нікопольської міської психіатричної лікарні. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2018 року у справі № 182/435/18 за його позовом Адміністрації Малоархангельського району Орловської області РФ.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не доведено наявність завданої йому моральної шкоди, вини і протиправної поведінки відповідачів по справі та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на вимоги ч.1 ст.1168, ч.1, 2 ст.1172 ЦК України, ч.5 ст.1176 ЦК України, Угоду СНД «Про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, завданої працівниками каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків» та Закон Російської Федерації «Про реабілітацію жертв політичних репресій».

Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та, відповідно до обставин справи, майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов.

Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та не зазначено, в чому саме полягала вина відповідачів по справі та які протиправні дії вчинено кожним із відповідачів стосовно нього.

Визначення моральної шкоди міститься у ст.23 ЦК України та у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено в абз.2 п.5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить.

Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог.

Розглядаючи справи щодо стягнення шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 03.04.2019 року у справі № 211/7655/15-ц.

З урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

За змістом приписів ст.ст.1, 2, 4, 5 КАС України, виключні повноваження щодо надання оцінки законності дій та рішень органів державної влади та їх посадових осіб належать адміністративним судам.

При цьому, особа має право заявити вимогу про стягнення збитків, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади та їх посадових осіб: в рамках спору про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень в адміністративному суді; шляхом подання окремого позову в порядку цивільного/господарського судочинства, за умови, що протиправність дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень буде встановлена рішенням адміністративного суду.

Таким чином, при розгляді спору про стягнення збитків, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади або їх посадовими особами в порядку цивільного судочинства належним доказом протиправності такий дій, бездіяльності, рішень є відповідне рішення адміністративного суду.

Наведена позиція підтверджується висновком Верховного Суду у справі № 910/9916/17, викладеним у Постанові від 19.06.2018 року, де зазначено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.01.2014 року по справі № 0426/10838/2012, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до виконавчого комітету Нікопольської міської ради, Нікопольської міжрайонної прокуратури, Комунального закладу «Нікопольська міська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради про реабілітацію в наслідок репресій, видачі довідок про реабілітацію, припинення карткової історії хвороби та відшкодування моральної шкоди - відмовлено (а.с.38-39).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.03.2014 року по справі № 426/719/2012, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до ВО «Нижнєвартовськнафтогаз» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої каліцтвом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, - відмовлено (а.с.40-42).

Ухвалами Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2018 року по справі № 182/435/18 та від 03.03.2018 року по справі 182/483/18, якими у відкритті проваджень за позовами позивача про стягнення шкоди відмовлено.

В зазначених позивачем судових рішеннях не встановлено протиправних дій посадових осіб відповідачів, також позивачем не надано інших належних та допустимих доказів протиправності дій посадових осіб відповідачів, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 статті 12 ЦПК України.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що посилання позивача на норми законодавства Російської Федерації не можуть бути підставою для звернення до суду і тим самим не можуть бути прийнятими до уваги судом, оскільки відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки в даному випадку позивачем не доведено наявність завданої йому шкоди, вини і протиправної поведінки відповідачів по справі та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідачів.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги позивача про те, що незаконним звільненням позивача 01 березня 1982 року начальником Управління «Мегіоненергонефть» йому спричинено травму психіки. При цьому 25 травня 1982 року, начальник Управління «Мегіоненергонефть» та ще три робітника, протиправно, примусово помістили позивача до Нижньовартовського психоневрологічного диспансеру, потім 07.07.1982 року в Тюменську обласну психіатричну лікарню, а згодом 14.02.1983 року в Нікопольський психоневрологічний диспансер, оскільки вказані обставини не свідчать про протиправність дій посадових осіб відповідачів.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що позивача 27.09.1984 року було поміщено до Дніпропетровської обласної психіатричної лікарні, 15.02.1985 року до Нікопольського психоневрологічного диспансеру, 21.03.1085 року - до Дніпропетровської обласної психіатричної лікарні, 04.05.1985 року,15.10.1987 року, 30.05.1988 року, 31.01.1989 року, 09.02.1990 року та 02.03.1991 року до Гейківської обласної психіатричної лікарні, оскільки задля наявності правових підстав для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, у конкретних правовідносинах, необхідно встановити неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наведені вище позивачем доводи апеляційної скарги не є належними доказами протиправності дій посадових осіб відповідачів відносно позивача.

Оскільки матеріалами справи не доведено протиправності дій посадових осіб відповідачів по справі відносно позивача, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що він був позбавлений свободи, був в`язнем за гратами психіатричних установ 775 діб, тобто 26 місяців та вважає себе реабілітованим рішенням Нижньовартовського районного народного суду Тюменської області про поновлення його на посаді старшого майстра Лангепасовського електромережевого району управління «Мегіоненергонефть», наказом № 41 від 27.01.1983 року Генерального директора ВО «Нижнєвартовськнефтегаз» Тюменської області та ухвалою від 23 вересня 1985 року Мегінського міського народного суду Тюменської області, так як вказаними судовими рішеннями не встановлено протиправних дій посадових осіб відповідачів.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги, не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної та доповнень до апеляційної скарги - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга та доповнення до апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: