Справа № 466/3563/19 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л. Провадження № 22-ц/811/529/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.П.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИЛА:

02.05.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. У позові зазначали, що їх син ОСОБА_6 з 17.04.2014 перебував у шлюбі із ОСОБА_4 . В шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 . Однак, шлюбні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 припинилися на початку 2017 року, а з 26.09.2017 шлюб між ними було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/5294/17. Попри те, що на розгляді в Шевченківському районному суді м. Львова перебуває справа №466/5390/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, станом на момент подання цього позову дитина ОСОБА_7 фактично проживає з відповідачкою ОСОБА_4 , яка чинить перешкоди позивачам у спілкуванні та вихованні онука ОСОБА_7 . Попередні спроби налагодити контакт з відповідачкою та погодити графік спілкування з внуком залишилися безрезультатними. Позивачі не мають можливості звернутися в орган опіки та піклування безпосередньо для встановлення способів участі у вихованні нашого внука, оскільки відповідно до ч.1 ст.158 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування має право визначати способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Тобто, в такому порядку може визначатися тільки спосіб участі батька у спілкуванні з дитиною, а не його родичів (бабусі, дідуся). Спосіб участі інших родичів у спілкуванні з дитиною визначається виключно судом. Просили суд зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з внуком ОСОБА_7 та встановити способи участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_7 шляхом встановлення перебування дитини з дідусем та бабусею щотижнево у їхньому домі за адресою: АДРЕСА_1 з 18.00 години п`ятниці по 18.00 годину неділі з обов`язком забирати дитину та повертати її за адресою: АДРЕСА_2 (місце проживання відповідача).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) порядок спілкування та участі у вихованні онука ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) шляхом перебування онука з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за місцем їх проживання АДРЕСА_3 в першу і третю суботи та неділі місяця з 10,00год. суботи по 18,00год. неділі з обов`язком забрати онука з місця його проживання за адресою АДРЕСА_4 (місця проживання матері дитини ОСОБА_4 ).

Зобов`язано ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) не чинити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) перешкод у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) відповідно до встановленого судом графіку.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, що в даній справі не було дотримано, при розгляді справи не враховано вік дитини та встановлено графік зустрічей, який порушує його режим, від нормального, звичайного для дитини середовища. Вважає, що судом першої інстанції також не враховано чи такі зустрічі будуть відповідати саме інтересам дитини, оскільки в сім`ї також проживає інша дитина, у вихованні якої дідусь і бабуся не виявили бажання брати участь. Зазначає, що при розгляді справи обо`язковим є висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, такого висновку в матеріалах справи не має, що є підставою для скасування рішення.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу(а.с.168-172).

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , будучи своєчасно належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи на 10 листопада 2020 року, в судове засідання не з`явився, однак в день судового засідання на електронну адресу суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що в Україні з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 введено карантин.

Розглянувши вищезгадане клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цього клопотання, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У апелянта була можливість для наведення суду своїх доводів у поданій ним апеляційній скарзі.

Крім цього, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 №196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від відповідача/апелянта заяв до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта на підставі наявних у справі доказів.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. Тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що син позивачів ОСОБА_6 з 17 квітня 2014 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2017 року.

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є батьками дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який фактично проживає з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 .

Позивачі у справі є бабою та дідом онука ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказані обставини не заперечуються учасниками справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно із частинами восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Положеннями статті 257 СК України визначено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Батьки та інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, та баба, дід, прабаба, прадід мають право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати їм спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 345/64/17 (провадження № 61-16938св18).

За правилами частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особистої прихильності дитини, її віку, стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками, оскільки такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль.

Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, Рішення від 16 липня 2015 року).

За висновками Європейського суду з прав людини, - між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, Рішення від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши наявність перешкод у вільному спілкуванні між дідом (бабою) та онуком, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність визначення порядку участі та у вихованні внука вказаних осіб.

Як установлено в ході розгляду справи баба та дід бажають спілкуватися з внуком, доказів, що таке спілкування буде суперечити інтересам дитини, чи матиме негативний вплив на її повноцінний та гармонійний розвиток, матеріли справи не містять.

Урахувавши інтереси дитини, її вік, фізіологічні особливості, звичний розпорядок дня, стан здоров`я та психоемоційний стан, а також стан здоров`я поведінку та емоційний стан позивачів, їх можливість забезпечити онука належними умовами перебування, суд першої інстанції, з урахуванням права баби та діда на спілкування з їх онуком, визначив порядок і спосіб участі позивачів у вихованні онука, який є обґрунтованим, таким, що узгоджується з положеннями статей 159, 257, 263 СК України, з яким погоджується колегія суддів, адже тривалість часу, проведеного дитиною з бабусею чи дідусем є важливим фактором у забезпеченні найкращих інтересів дитини (справа «Гокканнен проти Фінляндії», ЄСПЛ від 23 вересня 1994 року, справа «Мамчур проти України» ЄСПЛ від 16 липня 2015 року, справа «Крапівін проти Росії», ЄСПЛ від 12 липня 2016 року).

Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом справ даної категорії обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутній висновок органу опіки і піклування щодо розв`язання спору, колегія суддів відхиляє, оскільки задля реалізації надання такого висновку на підставі звернення апеляційного суду, Шевченківською районною адміністрацією ЛМР (як органом опіки та піклування) надано письмову позицію, з якої убачається, що надання такого висновку, з огляду на положення Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866 не передбачена, зокрема у разі вирішення судом спору щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, братів, сестер, мачухи, вітчима у вихованні дитини. Однак, Шевченківською РА ЛМР на виконання власних повноважень 23 вересня 2020 року складено акт обстеження умов проживання, який підтверджує, що у будинку позивачів створено належні умови для проживання внука, і вони хочуть брати активну участь у його вихованні. Щодо оскаржуваного рішення, органом опіки та піклування висловлено позицію, що таке прийняте з урахуванням інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують його висновків, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, яке слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:20.11.2020

Головуючий

Судді