УХВАЛА

19 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 363/1829/18

провадження № 61-14891ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Калініченко Олександрою Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу м. Києва Зубченко Лариса Степанівна, приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Людмила Андріївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю до шлюбу, визнання права власності на частину сумісно придбаного майна, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу м. Києва Зубченко Л. С., приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А., про встановлення факту проживання однією сім`єю до шлюбу, визнання права власності на частину сумісно придбаного майна, визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 2008 року.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визначено, що кожному з них належить по Ѕ його частини.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 01 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасовано державну реєстрацію на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованої на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 35940796 від 01 липня 2017 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав через адвоката Калініченко О. В., засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання виправленої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави касаційного оскарження, їх правове обґрунтування, а також сплати судового збору.

У листопаді 2020 року від скаржника надійшла виправлена касаційна скарга, а також докази сплати судового збору.

Вивчивши виправлену касаційну скаргу, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху, виходячи з таких підстав.

Для касаційних скарг, поданих після 08 лютого 2020 року, законодавцем встановлений новий порядок подання та підстави звернення особи з касаційною скаргою до суду.

Право на касаційне оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.

Цивільний процесуальний закон містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги, за умови дотримання яких касаційна скарга може бути прийнята судом до розгляду (стаття 392 ЦПК України). Положеннями цієї статті передбачено, що у касаційній скарзі повинні бути зазначені підстави касаційного оскарження.

У даній справі заявник оскаржує в касаційному порядку судове рішення суду апеляційної інстанції, право на касаційне оскарження яких передбачене пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та посилається на невідповідність застосування судом апеляційної інстанції норм права правовим висновкам Верховного Суду України (крім постанови Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17).

Суд касаційної інстанції звертає увагу на положення статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи законодавчі обмеження щодо формування єдиної правозастосовчої практики, неврахування судом висновків Верховного Суду України не може бути підставою для касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд роз`яснює скаржнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що зазначення скаржником підстав для касаційного оскарження є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яка необхідна для подальшого вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

Виконання вищенаведених вимог необхідне для коректного зазначення підстав касаційного оскарження в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

Суд касаційної інстанції роз`яснює, що скаржнику для усунення даного недоліку, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, необхідно надати до суду уточнену касаційну скаргу, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити підставу(и) касаційного оскарження судового рішення у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування.

Тобто, заявнику слід чітко зазначити конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, який (які) відповідно до змісту касаційної скарги є підставою (підставами) для подачі даної касаційної скарги та відповідне обґрунтування (посилання на норму закону, правові висновки Верховного Суду, висловлені в подібних правовідносинах, тощо) з урахуванням вимог цієї ухвали.

За змістом статті 127 ЦПК України встановлений судом строку може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З метою недопущення порушення принципу доступу до правосуддя, Верховний Суд вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: для виправлення касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави касаційного оскарження, їх правове обґрунтування (посилання на норму закону, правові висновки Верховного Суду, висловлені в подібних правовідносинах, тощо).

Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вищевказаних вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Керуючись статтями 127, 261, 390 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення зазначених вище недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш