Провадження 2/522/2358/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

За участі секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі, виселення та зобов`язання знятись із реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Державне багатопрофільне підприємство «Урожай» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі, виселення та зобов`язання знятись із реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 було надано для проживання житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» на праві господарського відання. Зазначена квартира була надана Відповідачу в період перебування останнього у трудових відносинах з Позивачем. Відтак, Позивач вважає, що після звільнення Відповідача з займаної посади на Державному багатопрофільному підприємстві «Урожай» він втратив право проживання в наданій квартирі. Проте, відповідач самостійно не звільнив зазначені службові квартиру та досі проживає у квартирі №9 та користується квартирою №7 , тому вимушені звернутися до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 25.02.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 13.04.2020 року.

У судовому засіданні 13.04.2020 року суд протокольно залучив до участі у справі в якості співвідповідача - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Розгляд справи відкладено на 25.05.2020 року.

До суду 21.04.2020 року надійшов відзив на позові від ОСОБА_1 , згідно якого заперечував проти вимог та просив відмовити. Відповідач наголошував на безпідставності вимог Позивача та наполягає на тому, що ним було отримано житлову площу у 2010 році, тобто до виникнення трудових відносин з Позивачем.

Розгляд справи 25.05.2020 року був відкладений на 13.07.2020 року із наданням часу стороні позивача на підготовку та подання відповіді на відзив відповідача. протягом 15 днів.

Відповідь на відзив відповідача надійшла до суду 03.06.2020 року, згідно якої наполягали на задоволенні позову, посилаючись на те, що у керівництва ДБП «Урожай» як у власника майна є всі правові підстави для витребування свого майна, починаючи із липня 2019 року, тобто зі дня, який передував даті звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Службове житло надається особі тимчасово, на час існування трудових відносин із роботодавцем, який надав житло.

Відзив на позов 10.06.2020 року надійшов від представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, згідно яких просили відмовити в частині вимог, що пред`явлені до них, посилаючись на те, що із матеріалів справи не вбачається будь-яких спірних правовідносин позивача із Департаментом.

Також представником Департаменту 10.06.2020 року було подано клопотання, згідно якого просили закрити провадження у частині позовних вимог про зобов`язання Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, проведеного за адресою АДРЕСА_1 .

Представником позивача 13.07.2020 року до суду було подано заяву про зміну підстав позову у порядку ст. 49 ЦПК України, згідно якої просив прийняти до розгляду уточнений позов. Згідно прохальної частини позову представника позивача ставив на вирішення перед судом наступні вимоги:

- визнати виданий 20.12.2018 року ордер «017 серії А про заняття ОСОБА_1 житлової квартири АДРЕСА_1 , - недійсним;

- виселити ОСОБА_1 із вказаної житлової квартири без надання іншого жилого приміщення;

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти ОСОБА_1 із реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.07.2020 року було відмовлено у прийняті до розгляду заяви представника Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» від 13.07.2020 року про зміну підстав та предмету позову у порядку ст. 49 ЦПК України. Розяснено представнику позивача його право звернення до суду з відповідними вимогами про визнання ордеру недійсним у загальному порядку. Спір підлягає вирішенню за первісною позовною заявою. Також провадження у справі закрито в частині вимог Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.

Ухвалою суду від 13.07.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 03.11.2020 року.

У судове засідання 03.11.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача заявив до суду клопотання, згідно якого просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач причини неявки суду не повідомив.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно до ч.1, 3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обізнаність сторін про існування відповідного спору, а також на те, що у матеріалах справи достатньої доказів для вирішення справи по суті, суд вважає за можливе вирішити спір по суті за відсутності сторін, сповіщених належним чином.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 13.11.2020 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 20 грудня 2018 року Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» на підставі та відповідно до рішення загальних зборів первинної профспілкової організації ДБП «Урожай» від 19.20.2018р. трудового колективу ДБП «Урожай» та наказу директора ДБП «Урожай» №14 від 19.12.2018р., було видано ОСОБА_1 ордер №017 серії А на право заняття житлової площі, а саме: надано в користування житлове приміщення - ізольована квартира №9 на другому поверсі триповерхового житлового загальною площею 102,5 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

20 грудня 2018 року на підставі ордеру №017 серії А від 20.12.2018р. між Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» та ОСОБА_1 було укладено Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду відповідно до якого було урегулюванні відносини Позивача та Відповідача щодо безстрокового користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

22.12.2018р. Відповідача, відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання, було зареєстрована місце проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації місця проживання Відповідача за вказаною адресою зазначено Договір найму житла від 20.12.2018р., ордер №017 від 20.12.2018р., витяг 149889505 від 17.12.2018р.

Відповідно відмітки в паспорті Відповідача, місце реєстрації останнього на час розгляду даної справи визначено за адресою: АДРЕСА_1 .

Ордер №017 від 20.12.2018р. про надання житлової площі містить інформацію щодо місця роботи Відповідача яке визначено як Державне багатопрофільне підприємство «Урожай» на займаній посаді менеджера з адміністративної діяльності підприємства. Також, факт наявності трудових відносин між Позивачем та Відповідачем підтверджується наказом №21-К від 01.07.2019р., відповідно до якого останнього було звільнено з 12.07.2019р. з посади менеджера з адміністративної діяльності Державного багатопрофільного підприємства «Урожай».

Відтак, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , була надана Відповідачу та членам його родини для проживання як співробітнику Державного багатопрофільного підприємства «Урожай».

Твердження Відповідача щодо набуття ним права користування спірною квартирою у 2010 році не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, адже, з матеріалів справи вбачається, що житлове приміщення отримано Відповідачем в користування 20.12.2018р..

Викладені обставини не спростовані відповідачем будь-якими доказами.

Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до ст. 121 ЖК УРСР визначено порядок надання службових жилих приміщень. Зазначена норма визначає, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 122 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

За змістом статті 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Враховуючи наявні докази у матеріалах справи та керуючись статтею 125 ЖК УРСР і Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37, суд дійшов висновку, що Відповідач не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Крім цього ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із аналізу зазначених норм слідує, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, яке було надано Відповідачу, тобто з моменту звільнення останнього з займаної посади в ДБП «Урожай», Відповідач володіє ним незаконно, а отже вимоги Позивача підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція, і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, далі - ЄСПЛ, як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Статті 124-125 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Відповідно до змісту вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 118, 121, 122, 124, 125 ЖК УРСР, ст. ст. 317, 321 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 43, 44, 76, 89, 141, 210, 223, 264, 265, 268, 353-354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі, виселення та зобов`язання знятись із реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) зі службової квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» судовий збір у розмірі 5763, 00 (п`ять тисяч сімсот шістдесят три гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 13.11.2020 року.

Суддя Л.В. Домусчі