У х в а л а

09 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 725/5668/19

провадження № 61-14522 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

В с т а н о в и в:

Ужовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Першотравневого районного суду м. Чернівців з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, щомісячно і до досягнення ОСОБА_3 23 років.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, і до досягнення ОСОБА_3 23 років; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 875,00 грн та на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року змінено: викладено другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, аліменти у розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу) на період навчання сина починаючи з 10 жовтня 2019 року і до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більше ніж до досягнення ним 23 років»; відмовлено ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

30 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 ,надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 ,просить суд касаційної інстанції змінити рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року, зменшивши розмір аліментів з 1/4 частини від усіх видів заробітку на розмір аліментів в сумі 1/6 частини від всіх видів заробітку відповідача.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження, заявник оскаржує рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року в справі про стягнення аліментів, яка є малозначною у силу вимог закону.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.

Разом із цим, у касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також, що заявник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції, а також, що в даному випадку справа має виняткове значення для нього.

Наведені заявником аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій, і належних обґрунтувань того, що дана справа має виняткове значення для заявника, у касаційній скарзі не викладено.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать практиці Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21 лютого 2018 року в справі № 208/3075/16, у постанові від 01 серпня 2018 року в справі № 539/2580/16-ц, у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 350/326/17-ц, у постанові від 10 жовтня 2018 року в справі № 216/3757/16-ц, у постанові від 05 грудня 2018 року в справі № 701/699/16-ц, у постанові від 12 березня 2020 року в справі № 531/582/18, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником рішеннях суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях установлено різні фактичні обставини у справах на підставі наданих доказів.

При цьому, посилання заявника на подання касаційної скарги на підставі підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме, щодо позбавлення заявника можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції у зв`язку із розглядом справи в порядку письмового провадження, є необґрунтованим, оскільки відповідний мотив не є підставою касаційного оскарження в розумінні даної норми ЦПК України.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в малозначній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 24 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов