Постанова

Іменем України

18 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 551/1075/17

провадження № 61-15000св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шишацька селищна рада Шишацького району Полтавської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шишацька районна державна адміністрація Полтавської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2019 року у складі судді Вергун Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2019 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Шишацької селищної ради Шишацького району Полтавської області про визнання права на земельну частку (пай ) у порядку спадкування.

Позовна заява обґрунтована тим, що його мати ОСОБА_4 проживала в селі В. Перевіз Шишацького району Полтавської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла.

Все своє життя вона працювала в колгоспі ім. Ілліча Шишацького району Полтавської області, яке пізніше було реорганізоване в пайове колективне сільськогосподарське підприємство «Шишаки» (далі - ПКСП «Шишаки») Шишацького району Полтавської області, звідки вийшла на пенсію ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач проживав разом із матір`ю до дня її смерті. ОСОБА_4 мала право на земельну частку (пай). Відсутність правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), на яку мала право ОСОБА_4 , перешкоджає позивачу оформити спадщини у порядку, передбаченому статтею 1298 ЦК України.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати за ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) розміром 3,07 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Шишацької селищної ради Шишацького району Полтавської області, за межами населених пунктів;

поновити строк на звернення до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування;

визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 3,07 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Шишацької селищної ради Шишацького району Полтавської області, за межами населених пунктів, в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що право ОСОБА_4 не було порушено, оскільки вона не набула право на земельну ділянку (пай) при паюванні земель КСП «Шишаки». Вимога позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно є похідною вимогою від первісної вимоги про визнання за ОСОБА_4 права власності на земельну частку (пай), тому підстави для її задоволення відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якій просить скасувати рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем надано всі докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 мала право на земельну частку (пай), але помилково не була включена до списків. Позовна заява та усні пояснення позивача ґрунтуються на нормах законодавства, що регулює питання паювання земель сільськогосподарських підприємств, а також права власності в разі його порушення чи невизнання іншими особами. Враховуючи, що ОСОБА_4 на час видачі державного акту на право колективної власності на землю ПКСП «Шишаки» Шишацького району Полтавської області була пенсіонеркою, яка працювала все своє життя в ПКСП, була членом ПКСП, проживала в сільській місцевості, але помилково не була включена в списки до державного акту, вона за життя мала право на земельну частку (пай). Тому позивач як її спадкоємець має право на цю земельну частку (пай). Суди не захистили порушене право позивача.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не надано.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 551/1075/17, витребувано справу з суду першої інстанції.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Останнім місцем реєстрації та проживання ОСОБА_4 було АДРЕСА_1 . Разом з нею на момент смерті проживав, у тому числі, її син ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 призначено пенсію за віком.

За даними Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 12 червня 2017 року, ОСОБА_4 не була включена до державного акту на право колективної власності КСП «Шишаки» Полтавської області, який зареєстровано 20 липня 1995 року в книзі реєстрації за № 3, та не отримувала Державного акту на право приватної власності на земельні ділянку в розмірі частки (паю).

У спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину ) інформація за параметрами запиту « ОСОБА_4 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 » відсутня.

ОСОБА_4 з січня 1934 року по вересень 1941 року, з вересня 1943 року по 31 грудня 1950 року працювала у колгоспі імені Шевченка, нині колгосп імені Ілліча, на різних роботах. З 01 січня 1951 року по 31 грудня 1972 року ОСОБА_4 працювала в колгоспі імені Ілліча Шишацького району Полтавської області.

Суди встановили, що ОСОБА_4 не набула право на земельну ділянку (пай) при паюванні земель КСП « Шишаки», оскільки правонаступництво КСП «Шишаки» не підтверджує членство ОСОБА_4 у колективному сільськогосподарському підприємстві, що реформувалося з колгоспа ім. Ілліча. З часу видачі пайовому колективному сільськогосподарському підприємству «Шишаки» державного акту на право колективної власності 20 липня 1995 року ОСОБА_4 до часу смерті не скористалась своїм правом на оскарження дій підприємства щодо не включення її до числа осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року в справі № 183/2548/15 (провадження № 61-4092св18) вказано, що «згідно статті 9 ЦК Української РСР 1936 року, здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. Встановивши, що на момент видачі АВОП «Отрадне» 10 січня 1997 року державного акта на право колективної власності на землю ОСОБА_3 помер, суди попередніх інстанцій правомірно вважали, що він не міг набути право на відповідну частку земельної ділянки, незважаючи на наявність його прізвища у списку, що додавався до акта. Оскільки право, яке просить визнати за ним позивач у порядку спадкування, його батько як спадкодавець не набув за життя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові. Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач набув право на земельну ділянку у порядку спадкування. Факт внесення спадкодавця до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства лише вказує на наміри щодо виділення цій особі земельної ділянки. Аналізуючи правові підстави набуття такої земельної частки (паю) у приватну власність, колегія суддів зазначає про неможливість наділення особи цим правом після її смерті. Таким чином, позов ОСОБА_1 не може бути задоволено, а тому колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність позовних вимог. Доводи касаційної скарги про незастосування судами попередніх інстанцій норм статей 1216, 1218, 1220, 1225 ЦК України спростовуються тим, що правовідносини виникли до набрання ЦК України 2004 року чинності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягають положенням ЦК Української РСР 1963 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2020 року в справі № 394/328/17 (провадження № 61-37965св18) зроблено висновок, що «член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). За змістом статті 9 ЦК УРСР, 1963 року, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки на час видачі державного акту на право колективної власності на землю КСП «Новоархангельске» 01 жовтня 1996 року ОСОБА_4 не був членом колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки його членство у вказаному підприємстві припинилось у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок чого він не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додавався до державного акта на право колективної власності на землю. У зв`язку зі смертю правоздатність ОСОБА_2 припинилась, тому позовні вимоги про визнання за померлою особою права на земельну частку (пай) є безпідставними».

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат