РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарі Медведєвої Я.А.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Лишняк І.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Грінішина Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікова Ю.В. (61145, м.Харків, вул.Космічна, б.21, оф.2), державний реєстратор Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Борко А.С. (63404, Харківська обл., м.Зміїв, вул.Адміністративна, б.2) про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікова Ю.В., державний реєстратор Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Борко А.С. про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилається на те, що між відповідачами укладено Іпотечний договір від 07.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучніковою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1104, на підставі якого вчинено державну реєстрацію іпотеки та обтяження на нерухоме майно, а також державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на об`єкти нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_4 ; нежитлові приміщення цокольного поверху № І-1-:-І-11 загальною площею 128,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлові приміщення підвальної частини № II, ІІа, III, ІІІб, V, VI, IX, ІХа житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 119,5 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_6 .

Як відомо позивачу, відповідач ОСОБА_4 , будучи непрацюючою пенсіонеркою, не мала інших доходів у 2018 році, в тому числі значних депозитів та інших збережень, щоб мати змогу передавати в борг грошові кошти в розмірі 6 000 000 грн.

Позивач зазначає, що договір позики укладений між відповідачами, що є матір`ю та дочкою датовано 2018 роком, при тому, що судові спори між колишнім подружжям - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також розпочались влітку 2018 року.

Незважаючи на укладання договору позики у 2018 році, ті ж відповідачі вирішили укласти іпотечний договір лише в березні 2019 року, незадовго після звернення позивача до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з ОСОБА_2 частини доходу від здачі в оренду майна, яке є спільною сумісною власністю, що при врахуванні та співставленні усіх вищевикладених фактів не може бути збігом обставин.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 знаючи, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова знаходиться ряд цивільних справ у яких вона є стороною, цілком ймовірно відстежувала інформацію на вказаному офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет у розділі «Стан розгляду справ», звідки могла дізнатись про звернення ОСОБА_3 до суду з новим позовом про стягнення з неї частини доходу від здачі в оренду майна, яке є спільною сумісною власністю (цивільна справа № 640/4593/19).

З того ж веб-порталу судової влади України вбачається про надходження до суду інших процесуальних заяв, в тому числі і заяв про забезпечення позову у відповідній справі.

Окрім того, близько через тиждень після подання позову про стягнення з неї частини доходу від здачі в оренду майна, яке є спільною сумісною власністю, коли позивач разом зі своїм товаришем ОСОБА_5 переміщались по місту Харкову у власних справах, позивачу у месенджері «WhatsApp» зателефонувала ОСОБА_2 та просила ОСОБА_6 привезти до неї їх сина ОСОБА_7 , який на теперішній час проживає з позивачем. В процесі розмови ОСОБА_6 з ОСОБА_2 виникла суперечка, внаслідок якої остання почала обурюватися щодо ініційованого позивачем розподілу спільного майна, набутого за час шлюбу та в черговий раз вказала на те, що не допустить, щоб ОСОБА_6 дісталось хоч якесь майно.

Після дзвінка ОСОБА_2 , позивач одразу направився до місця її проживання ( АДРЕСА_5 ), та зустрів останню на вулиці, де вони розмовляли поруч з авто ОСОБА_6 , його товариш в цей час залишався в автомобілі та чув його з ОСОБА_2 розмову.

При зустрічі ОСОБА_2 сказала, що їй відомо про останій поданий ОСОБА_3 позов щодо стягнення з неї частини доходу від здачі в оренду майна та заяву про його забезпечення шляхом арешту «її майна», в зв`язку з чим, як вона повідомила, вона вжила заходи, аби приховати від позивача все майно.

Пізніше, отримавши рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації арешту на майно, яке не було обтяжено у справі № 640/16611/18, мотивовану тим, що власником цього майна являється інша особа, та замовивши інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав,на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме тайно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, йому стали відомі обставини щодо реального вчинення відповідачем дій, спрямованих на приховання майна.

Співставивши дату укладення договору іпотеки (та реєстрацію останнього) з датою звернення ОСОБА_3 до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення частини доходу від здачі в оренду майна, яке є спільною сумісною власністю, а також взявши до уваги дату укладання договору позики та всі вищевикладенні обставини, то об`єктивно можливо дійти висновку, що дії відповідачів спрямовані на приховання вищевказаного майна ОСОБА_2 , з метою збереження його від накладення арешту на забезпечення позовних вимог ОСОБА_3 у справі №640/4593/19, в зв`язку з чим позивач стверджує про недійсність спірного правочину. Тому, на підставі ст.ст. 202,203,215,216, 234 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним вказаний договір іпотеки, як фіктивний, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.08.2019 по вказаній справі вжито заходи забезпечення позову за заявою позивача, заборонено відчуження на наступні об`єкти нерухомого майна, які належать ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на праві приватної власності: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); нежитлові приміщення цокольного поверху № І-1-:-І-11, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); нежитлові приміщення підвальної частини № II, ІІа, III, ІІІб, V, VI, IX, ІХа житлового будинку літ. «А-5», розташовані за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на час розгляду цивільної справи №640/15468/19.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.08.2020 ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07.08.2019 про забезпечення позову залишено без змін.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 07.08.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

03.08.2020 до суду надійшов відзив на позов представника ОСОБА_2 - адвоката Гринишина Є.В., в якій відповідач заперечує в повному обсязі проти позовних вимог та вважає позов безпідставним. В обґрунтування доводів відзиву посилається на те, що укладенням договору іпотеки від 07.03.2019 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В.,зареєстровано в реєстрі за №1104, сторонами договору не були порушені права та обов`язки позивача. Предметом іпотечного договору від 07.05.2019 року є об`єкти нерухомості, що належали на момент укладання оспорюваного правочину на праві особистої приватної власності відповідачу ОСОБА_2 . Так, квартира АДРЕСА_8 належала на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 12.10.2012 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2425. Нежитлові приміщення цокольного поверху № І-1-:-І-11, загальною площею 128,6 кв.м., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 належали на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2015 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4996. Вказане майно набуто ОСОБА_2 у власність після розірвання шлюбу. Так, згідно рішення Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/22322/14-ц від 21.01.2015 року, що набрало законної сили 02.02.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Тобто після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 вказані нежитлові приміщення набула у власність в законний спосіб. Нежитлові приміщення підвальної частини № II,ІІа,III, ІІІб, V,VІ, IX, IX житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 119,5 кв.м., які знаходяться адресою: АДРЕСА_6 на момент укладення договору іпотеки перебували у власності ОСОБА_2 на підставі: 1/2 частина на підставі договору дарування частки нежитлових приміщень від 15.12.2010 року, що був посвідчений ПН Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2309; 1/2 частина належала ОСОБА_2 на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2010 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2304. Таким чином, вказані об`єкти нерухомого майна належали на момент укладення правочину на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , тому права позивача внаслідок їх передання в іпотеку не порушувалися і ознак фіктивності договору немає.

Щодо посилань на можливі показання свідка ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 стверджує, що не телефонувала позивачеві, розмов з ним біля будинку по АДРЕСА_5 з приводу позовів до неї не було, а показання ОСОБА_5 можуть бути надані під тиском з боку ОСОБА_3 . Щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 6000000 грн. позивач стверджує, що такий факт мав місце, про що свідчить заява ОСОБА_2 , однак доведення можливості наявності у ОСОБА_4 таких коштів не повинно розглядатися у даній справі, оскільки предметом розгляду є договір іпотеки, який є похідним від позики, що не є предметом спору. Тому відповідач ОСОБА_2 просить суд в задоволення позову відмовити, стягнути з позивача на її користь судові витрати на правову допомогу.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.10.2019 за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лучнікової Ю.В. належним чином засвідчену копію іпотечного договору від 07.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за №1104 та копії документів, на підставі яких було укладено іпотечний договір, а саме договір позики від 25.04.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

15.10.2019 до суду представником позивача подано письмові пояснення, клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.11.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні, в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, встановивши дійсні обставини справи, повно та всебічно дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до умов іпотечного договору, укладеного 07.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. за р.№1104, згідно п.1.1 цей договір випливає з договору позики та від 25.04.2018, згідно якого іпотекодавець зобов`язується до 25.04.2028 повернути іпотекодержателю позику та передає в забезпечення зобов`язань наступне майно: квартиру АДРЕСА_4 ; - нежитлові приміщення цокольного поверху № І-1-:-І-11 загальною площею 128,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , - нежитлові приміщення підвальної частини № II, ІІа, III, ІІІб, V, VI, IX, ІХа житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 119,5 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_6 , що на праві власності належать ОСОБА_2 . Відповідно до п.1.6 даного договору. нерухоме майно, що передається за цим договором є особистою приватною власністю Іпотекодавця, що доведено до відома Іпотекодержателя. (а.с. 166-168).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/22322/14-ц від 21.01.2015 року, що набрало законної сили 02.02.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилається на ті обставини, що укладенням договору іпотеки між відповідачами порушуються його права, оскільки на це майно, раніше належало ОСОБА_2 не може бути накладено арешт в рамках розгляду інших цивільних справ, і державним реєстратором йому було відмовлено в реєстрації заборони відчуження, оскільки майно на теперішній час зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 . Позивач вважає, що відповідачами вчинено фіктивний правочин, з метою приховання від нього цих об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вищевказаного іпотечного договору від 07.03.2019, нежитлові приміщення цокольного поверху № І-1-:-І-11, загальною площею 128,6 кв.м., які знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 належали ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 листопада 2015 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4996, тобто після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Таким чином, твердження позивача щодо порушення його прав як чоловіка на вказане майно внаслідок укладення іпотечного договору не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідачем ОСОБА_2 придбано нежитлові приміщення після розірвання шлюбу з позивачем, на дане майно не розповсюджується норма про спільну сумісну власність подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Нежитлові приміщення підвальної частини № II,ІІа,III, ІІІб, V,VІ, IX, IX житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 119,5 кв.м., які знаходяться адресою: АДРЕСА_6 на момент укладення договору іпотеки перебували у власності ОСОБА_2 на підставі: 1/2 частина на підставі договору дарування частки нежитлових приміщень від 15.12.2010 року, що був посвідчений ПН Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2309; 1/2 частина належала ОСОБА_2 на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2010 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2304. Квартира АДРЕСА_8 належала на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 12.10.2012 року, що був посвідчений ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2425.

Таким чином, нежитлові приміщення підвальної частини літ. «А-5» у АДРЕСА_6 та квартира АДРЕСА_8 також відносяться до права особистої приватної власності, оскільки отримані ОСОБА_2 в результаті договору дарування та на підставі умов договору поділу.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положення статті 318 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що власнику належить право розпорядження своєю власністю на підставі його вольового рішення, яке не залежить від волі інших осіб.

Ст. 10 ЦПК України регламентує положення, відповідно до якого суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

В ч. 1 ст. 319 ЦК України закріплено загальне правило: власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тобто зміст власності як суспільного явища розкривається за допомогою тих зв`язків і стосунків, у які власник вступає з іншими людьми у процесі виробництва, розподілу, обміну і споживання матеріальних благ.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_6 вказує, що в результаті укладення іпотечного договору від 07.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого ПН ХМНО Лучніковою Ю.В. за р.№1104 були порушені його права та інтереси.

При вирішенні цього питання судом також були вивчені ознаки заінтересованості позивача в оспорюваному договорі, а саме: чи були права і законні інтереси заінтересованої особи (позивача) безпосередньо порушені договором; чи будуть у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси позивача відновлені; чи отримає позивач що-небудь в результаті проведення реституції (право, майно).

Вивченням всіх доводів позивача, суд приходить до висновку, що ознак заінтересованості позивача у оспорюваності іпотечного договору, укладеного 07.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в тому числи і без оспорювання договору позики немає і не наведені такі ознаки і під час розгляду справи в суді.

Якщо за результатами розгляду справи факту порушення прав та інтересів позивача не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову. (Постанова ВСУ від 25.12.2013 р. у справі №6-94цс13).

Також, згідно висновків ВП ВС від 05.12.2018 року по справі №520/15970/16-ц «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або спорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.»

Посилання представника позивача щодо наявності в провадженні суду цивільних справ за позовами ОСОБА_6 до ОСОБА_2 щодо спільного майна сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, однак зв`язку з даним предметом спору не мають відношення, тому судом до уваги не приймається.

Однак, судом також встановлено, що вказані об`єкти нерухомого майна не були на час укладення оскаржуваного іпотечного договору предметом розгляду по справі № 640/16611/18 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, або інших.

Доводи позивача про те, що порушені його права у зв*язку з неможливості накласти арешт на майно, яке є предметом іншого судового розгляду в частині забезпечення позову також не є підставою для визнання договору недійсним та його фіктивності за тих підстав, які викладені у позові. Крім того, за поясненнями сторін в судовому засіданні, ухвала про забезпечення позову, на яку посилався позивач у позові скасована.

Таки чином, суд приходить до висновку, що в результаті укладення іпотечного договору 07.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , права та інтереси позивача по даній справі ОСОБА_6 не було порушено і обставини, на які позивач позивається у позові щодо фіктивності правочину суду не надано.

Відповідно до п.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, щодо посилань позивача на відсутність можливості у відповідача ОСОБА_4 передати на виконання договору позики від 25.04.2018 6 млн грн. ОСОБА_2 , як на підставу для визнання фіктивним даного правочину, суд зазначає наступне.

Згідно відповіді приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікової Ю.В. від 25.10.2019 №302/01-16, зміст та розмір зобов`язань договору позики від 25.04.2018 відображено відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» в іпотечному договорі, в справах нотаріусу не зберігається.(а.с.165)

В своїй заяві до суду відповідач ОСОБА_2 стверджує, що нею 25.04.2018 були отримані від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 6000000 грн., згідно договору своєчасно та в повному обсязі.(а.с.112)

В даному випадку, суд приходить до висновку, що сторонами договору іпотеки, укладено договір в письмовій формі, умови договору та правові наслідки узгоджені сторонами, договір посвідчено нотаріально, право власності на нерухоме майно внаслідок цього зареєстровано у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, додержано всіх вимог діючого ЦК України щодо форми та змісту правочину. Щодо дійсності проведення розрахунку, відповідачем до суду подано заяву.

Доказів на спростування даної заяви до суду стороною позивача протягом судового розгляду не представлено, укладення договору між матір`ю та дочкою не заперечується сторонами, і не є підставою для визнання даного правочину недійсним.

Щодо посилання позивача на наявність та джерел походження таких коштів у відповідача ОСОБА_4 , суд погоджується з твердженням представника відповідача, що хоча договір іпотеки, що є предметом даного розгляду і має похідний характер від договору позики, що є основним зобов`язанням, проте не є предметом даного розгляду, оскільки не входить до позовних вимог.

Таким чином, доводи позивача на необхідність визнання іпотечного договору від 07.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лучніковою Ю.В. за р.№1104 з підстав його фіктивності не доведено протягом судового розгляду та відсутні ознаки заінтересованості позивача у оспорюваному договорі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, власник майна скористався своїм правом розпоряджатися майном на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на нерухоме майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Судом надана оцінка і показанням свідка ОСОБА_5 , який повідомив, що він у дружніх стосунках з ОСОБА_3 , знає про конфлікт між ним з ОСОБА_2 щодо спілкування з дітьми, був присутній у березні 2019 року під час суперечки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу позову до суду та щодо арешту майна. До показань даного свідка суд відноситься критично, оскільки даний свідок не повідомив суду інформації щодо обставин укладення договору іпотеки або його умов, що наразі є предметом розгляду.

Доказів на підтвердження доводів позовної заяви щодо укладення договору іпотеки його сторонами на шкоду третім особам також не надано.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання та ст. 81 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимогами ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем протягом всього судового розгляду не наведено обґрунтування для заінтересованості оспорювання іпотечного договору, я кий укладено між іншими сторонами, не надано належним та допустимих доказів для визнання договору іпотеки недійсним з підстав фіктивності та підстав для скасування заборон відчуження, права власності, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внаслідок цього договору, а тому підстав для задоволення позовних вимог у суду немає.

При цьому, суд зазначає, що стороною відповідача доведено правомірність у ОСОБА_2 розпоряджатися майном, що належало їй на праві особистої приватної власності, та відсутності в її діях порушення прав позивача.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що всі ці встановлені судом обставини свідчать про безпідставність вимог позивача та суд залишає без задоволення позов ОСОБА_6 в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позовних вимогах не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування понесених судових витратах.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77, 81, 89, 141, 258, 263, 265, 280, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучнікова Ю.В. (61145, м.Харків, вул.Космічна, б.21, оф.2), державний реєстратор Відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Борко А.С. (63404, Харківська обл., м.Зміїв, вул.Адміністративна, б.2) про визнання іпотечного договору від 07.03.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним, скасування державної реєстрації - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: