КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №357/7480/20

18 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Козара Віталія Васильовича на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року, постановлену під головуванням судді Цуранова А.Ю., у цивільній справі за позовом Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» про визнання недійсним рішення, договорів купівлі-продажу та про право забудови земельної ділянки (суперфіції), скасування реєстрації, -

в с т а н о в и в:

03 серпня 2020 року Білоцерківська місцева прокуратура в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква, звернулася Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» про визнання недійсним рішення, договорів купівлі-продажу та про право забудови земельної ділянки (суперфіції), скасування реєстрації.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2020 року позовну заяву Білоцерківської місцевої прокуратури, поданої в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви, тривалістю 5 днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року позовну заяву Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» про визнання недійсним рішення, договорів купівлі-продажу та про право забудови земельної ділянки (суперфіції), скасування реєстрації визнано неподаною та повернуто позивачу разом з доданими до неї додатками.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 21 жовтня 2020 року керівник Білоцерківської місцевої прокуратури Козар Віталій Васильович подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року про повернення позовної заяви є незаконною, необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що, визнаючи позовну заяву прокуратури неподаною та, повертаючи її позивачу, суд першої інстанції не врахував, що, відповідно до вимог ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Враховуючи те, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подавався позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин.

Звернув увагу на те, що територіальна громада м. Біла Церква не є конкретно визначеною та зареєстрованою юридичною особою, а тому позбавлена права на самостійне звернення до суду за захистом порушених прав. У даному спорі територіальна громада м. Біла Церква не може виступати як суб`єкт цивільних правовідносин і мати такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин. Враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель комунальної власності, а Білоцерківська міська рада, яка в силу ст. 12 Земельного кодексу України розпоряджається землями територіальних громад, є відповідачем у справі, то прокурор пред`являє цей позов в інтересах територіальної громади м. Біла Церква, як самостійний позивач.

Судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що прокурор у даній справі не повинен звертатися до Білоцерківської міської ради з повідомленням про виявлення порушень вимог законодавства, оскільки остання є відповідачем у справі, а територіальна громада м.Біла Церква не є конкретно визначеною, зареєстрованою юридичною особою.

Крім того, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції не зазначив точну суму судового збору, яку необхідно сплати (доплатити) прокурору, що свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 185 ЦПК України

У відзивах на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 та директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що прокурором не виконано вимог ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2020 року, оскільки не було доплачено суму судового збору та не підтверджено правові підстави для представництва прокурором інтересів територіальної громади міста Біла Церква у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу голова Білоцерківської міської ради Геннадій Дикий просить залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що позивач, у визначений судом першої інстанції термін, не усунув недоліки, що і стало наслідком повернення позовної заяви. Вважав, що позивач зловживає своїми процесуальними правами і намагається уникнути обов`язку із сплати судового збору. Звернув увагу на те, що функцію представництва територіальної громади міста Біла Церква здійснює виключно Білоцерківська міська рада, й ні Конституція України, ні Закон України «Про місцеве самоврядування і Україні» не наділяє органи прокуратури повноваженнями щодо представництва територіальних громад. При цьому, у випадку встановлення судом процесуального випадку за якого позивачем і відповідачем є фактично одна і та ж сама особа, розгляд заявленого позову є неможливим за відсутності спору, як такого. За таких обставин, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що прокурором не підтверджено правових підстав для представництва у даній справі.

У відповідності до вимог статті 353, 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові), що є об`єктом апеляційного оскарження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Білоцерківська місцева прокуратура в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква, звернулася до суду з позовом до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» про визнання недійсним рішення, договорів купівлі-продажу та про право забудови земельної ділянки (суперфіції), скасування реєстрації.

У вказаній позовній заяві Білоцерківська місцева прокуратура просила суд:

1) визнати недійсним рішення Білоцерківської міської ради від 31.10.2019 року № 4618-81-VII «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 , яким продано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення комунальної власності (кадастровий номер :07:007:0029), загальною площею 0,2042 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 30.11.2019 року, який укладений між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А., скасувавши рішення від 30.11.2019 року за індексним номером за № 49950160 приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

3) визнати недійсним договір про право забудови земельної ділянки (суперфіції) від 20.01.2020 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Листопад 17», скасувавши рішення від 22.01.2020 року № 50752472 державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко О.Є. про державну реєстрацію прав забудови на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також в позовній заяві перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури вказав, що територіальна громада м. Біла Церква не є конкретно визначеною та зареєстрованою юридичною особою, а тому позбавлена права на самостійне звернення до суду за захистом порушених прав. У даному спорі територіальна громада м.Біла Церква не може виступати як суб`єкт цивільних правовідносин і мати такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин. Враховуючи, що спірна земельна ділянка відносилась до земель комунальної власності, а Білоцерківська міська рада, яка в силу ст. 12 Земельного кодексу України розпоряджається землями територіальних громад, є відповідачем у справі, то прокурор пред`являє цей позов в інтересах територіальної громади м. Біла Церква, як самостійний позивач.

Крім цього, в позовній заяві зазначено, що судовий збір за подання позову, який містить 3 вимоги немайнового характеру (визнання недійсними рішення, договору купівлі-продажу та договору про право забудови земельної ділянки (суперфіції) становить 6306,00 грн. та надано відповідне платіжне доручення №1608 від 06 липня 2020 року про сплату судового збору на суму 6306,00 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2020 року позовну заяву Білоцерківської місцевої прокуратури, подану в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви, тривалістю 5 днів з дня отримання копії даної ухвали.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції посилався на те, що прокурором не додано до позовної заяви доказів щодо повідомлення (інформування) органу місцевого самоврядування, в даному випадку Білоцерківської міської ради, про виявлені, на думку позивача, порушення вимог чинного законодавства в частині незаконного розпорядження спірною земельною ділянкою, як з метою самостійного усунення відповідного порушення відповідачем-1 у порядку та спосіб, що визначені законом, так і про здійснення прокурором представництва (захисту) інтересів держави, в особі територіальної громади у суді. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що остання містить п`ять вимог немайнового характеру: визнати недійсним рішення Білоцерківської міської ради від 31.10.2019 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.11.2019 року; скасувати рішення від 30.11.2019 року за індексним номером за № 49950160; визнати недійсним договір про право забудови земельної ділянки (суперфіцію) від 20.01.2020 року; скасувати рішення від 22.01.2020 року державного реєстратора. Разом з цим, до позовної заяви прокурором додано платіжне доручення № 1608 від 06.07.2020 року про сплату судового збору в розмірі 6 306 грн., тобто, лише за три вимоги немайнового характеру, отже прокурором не надано доказів, що підтверджують сплату ним судового збору за подання позову у даній справі у встановленому законом розмірі.

Копію ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2020 року отримано першим заступником керівника Білоцерківської місцевої прокуратури 10 вересня 2020 року.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, 15 вересня 2020 року керівником Білоцерківської місцевої прокуратури подано до суду першої інстанції пояснення, в якому зазначив, що прокурор пред`явив даний позов в інтересах територіальної громади м. Біла Церква, як самостійний позивач, тому не повинен звертатися до Білоцерківської міської ради з повідомленням про виявлення порушень вимог законодавства, оскільки остання є відповідачем у справі, а територіальна громада м.Біла Церква не є конкретно визначеною, зареєстрованою юридичною особою. Також в поясненнях звернув увагу суду на те, що в порушення вимог ч.2 ст.185 ЦПК України, в ухвалі від 03 вересня 2020 року не зазначено точну суму судового збору, яку необхідно сплати (доплатити) прокурору, тому вважав, що ним надано суду докази щодо сплати судового збору.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року позовну заяву Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» про визнання недійсним рішення, договорів купівлі-продажу та про право забудови земельної ділянки (суперфіції), скасування реєстрації визнано неподаною та повернуто позивачу.

Визнаючи позовну заяву неподаною та, повертаючи її Білоцерківській місцевій прокуратурі, суд першої інстанції посилався на те, що позивач недоліки позовної заяви не усунув, оскільки прокурором не підтверджено правових підстав для представництва ним інтересів держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква, у даній справі. Обгрунтовуючи вказаний висновок, суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, відповідно до яких: прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва. Недотримання прокурором процедури, визначеної статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», у будь-якому випадку свідчить про відсутність нього підстав для представництва інтересів держави у суді. Також, суд першої інстанції звернув увагу на те, що в ухвалі суду від 03.09.2020 року наведений порядок та розмір сплати судового збору з посиланням на норми Закону України «Про судовий збір», ЦПК України, а також Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», перелічені всі п`ять позовних вимог немайнового характеру, а також вказано, що до позовної заяви прокурором додано платіжне доручення № 1608 від 06.07.2020 року про сплату судового збору в розмірі 6 306 грн., тобто, лише за три вимоги немайнового характеру. Крім того, в ухвалі від 03.09.2020 року вказано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, поданої юридичною особою, становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 2 102 грн., у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Усуваючи недоліки позовної заяви, прокурор мав право, як доплатити судовий збір відповідно до кількості заявлених ним позовних вимог, так і зменшити кількість цих вимог. Разом з цим, прокурор, маючи вищу юридичну освіту, вказаних в ухвалі вимог не врахував та обмежився лише посиланням на порушення судом ч. 2 ст. 185 ЦПК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не ґрунтується на вимогах процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього кодексу (ч.ч.4,5 ст.56 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц зроблено правовий висновок про те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria(«суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Звертаючись до суду з даним позовом, поданим в порядку ст.56 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор посилався на те, що частина земельної ділянки з кадастровим номером :07:007:0029 площею 0,0872 га відноситься до земель загального користування населеного пункту міста Біла Церква на належить до комунальної власності територіальної громади м. Біла Церква.

Прокурор, звертаючись з позовом, зазначив про те, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування та суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, який є одним зі співвідповідачів у справі, незаконних рішень, прокурор звернувся до суду, як самостійний позивач, в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.

Крім того, прокурор оскаржив рішення Білоцерківської міської ради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено правовий висновок про те, що прокурор може представляти інтереси територіальної громади, оскільки Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що прокурор недоліки позовної заяви не усунув, оскільки не підтвердив правових підстав для представництва у даній справі, є помилковим та не ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Також статтею 175 ЦПК України встановлено форму та зміст позовної заяви, а в статті 177 ЦПК України міститься перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Зокрема, згідно ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У частинах першій, третій статті 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно вимог ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимоги немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Підпунктом 2 пункту 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання юридичною особою позовної заяви з вимогою немайнового характеру судовий збір справляється у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до ч. 2 ст. 185 ЦПК України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції послався на те, що позовна заява містить п`ять вимог немайнового характеру: визнання недійсним рішення Білоцерківської міської ради від 31.10.2019 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.11.2019 року; скасування рішення від 30.11.2019 року за індексним номером за № 49950160; визнання недійсним договору про право забудови земельної ділянки (суперфіцію) від 20.01.2020 року; скасування рішення від 22.01.2020 року державного реєстратора. Разом з цим, до позовної заяви додано платіжне доручення № 1608 від 06.07.2020 року про сплату судового збору в розмірі 6 306 грн., тобто, лише за три вимоги немайнового характеру, отже прокурором не надано доказів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законом розмірі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в ч. 2 ст. 185 ЦПК України визначено обов`язок суду зазначити в ухвалі про залишення позову без руху точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) позивачу.

Разом з тим, залишаючи позовну заяву Білоцерківської місцевої прокуратури без руху, суд першої інстанції не врахував приписи ч.2 ст.185 ЦПК України та не визначив в ухвалі від 03.09.2020 року точну суму судового збору, яку необхідно доплатити позивачу.

Крім того, в позовній заяві прокурором зазначено, що судовий збір за подання позову, який містить 3 вимоги немайнового характеру (визнання недійсним рішення, договору купівлі-продажу та договору про право забудови земельної ділянки (суперфіції) становить 6306 грн. та надано відповідне платіжне доручення №1608 від 06 липня 2020 року про сплату судового збору на суму 6306 грн.

Колегія суддів погоджується з тим, що прокурором було заявлено саме 3 вимоги немайнового характеру, за які сплачено судовий збір в повному обсязі, а саме: вимогу про визнання недійсним рішення Білоцерківської міської ради від 31.10.2019 року; про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.11.2019 року; про визнання недійсним договору про право забудови земельної ділянки (суперфіцію) від 20.01.2020 року. Вимоги про скасування рішення від 30.11.2019 року за індексним номером за № 49950160 та про скасування рішення від 22.01.2020 року державного реєстратора не є самосійними вимогами, а є наслідком вирішення позовних вимог про визнання договорів недійсними. Отже, суд першої інстанції помилково вказав в оскаржуваній ухвалі про те, що позивач заявляє у даній справі шість вимог немайнового характеру.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу керівника Білоцерківської місцевої прокуратури задовольнити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року про повернення позовної заяви - скасувати.

Справу за позовом Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави, в особі територіальної громади міста Біла Церква до Білоцерківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Листопад 17» про визнання недійсним рішення, договорів купівлі-продажу та про право забудови земельної ділянки (суперфіції), скасування реєстрації направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: