П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року м. Київ

Справа № 22-13113 Головуючий у 1-й інстанції: Пінкевич Н. С. Унікальний № 369/3479/20 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Левенця Б. Б.

Невідомої Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

у с т а н о в и л а:

У березні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, в якому просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання непрацездатного батька у розмірі 2 000 грн щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову (а.с.1-3).

В обґрунтування позову вказав, що він є батьком відповідача. Він є пенсіонером за інвалідністю, отримує пенсію в розмірі 2 000 грн. Інших доходів не має. З цієї пенсії він сплачує комунальні послуги та купує ліки. Коштів, які залишаються, йому не вистачає навіть на харчування. Іншими речами він взагалі себе забезпечити не може. Крім того, він хворіє, йому рекомендоване санаторно-курортне лікування. Тому він на даний час знаходиться на межі бідності, не має жодної грошової підтримки з боку своєї повнолітньої доньки. За фахом або на іншій роботі працювати не може через медичні протипоказання.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю заявленого позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявленого позову (а. с. 47-51).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти її задоволення, вказала, що до пред`явлення позову ОСОБА_1 мав суттєвий матеріальний дохід, однак звільнився з роботи за власним бажанням і одразу подав позов про стягнення аліментів. Відповідач є позашлюбною дитиною позивача, який має також інших матеріально забезпечених народжених у шлюбі дітей. Крім того, позивач не є одинокою людиною, оскільки проживає спільно із дружиною ОСОБА_3 , встановлена йому третя група інвалідності дозволяє працювати.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи районним судом були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує пенсію по інвалідності.

Відповідно до довідки МСЕК ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи з 29 грудня 2017 року, загальне захворювання, довічно, протипоказана робота, яка потребує бінокулярного зору, зорові навантаження, робота біля рухомих механізмів.

З довідки Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України № 1639 від 20 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2 000 грн щомісячно.

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Печерським районним у місті Києві відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що розмір пенсії, яку отримує позивач не є нижчим рівня розміру прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких відноситься позивач. Одночасно, матеріали справи не містять доказів того, що позивачу за станом здоров`я заборонено працювати. Згідно трудової книжки, позивач звільнений з останнього місця роботи за власним бажанням з 13 березня 2020 року, а вже 17 березня 2020 року був поданий даний позов, тому твердження позивача про відсутність інших доходів станом на день подачі позову, крім пенсії, районний суд оцінив критично. Матеріали справи не містять доказів в цілому будь-яких витрат позивача, які він несе щомісячно, відсутнє посилання про неможливість надання матеріального забезпечення іншими повнолітніми дітьми чи дружини, що свідчить про нерівнозначне ставлення до членів сім`ї.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Водночас, висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не в повній мірі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Відповідно ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України.

Статтею 201 СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.

Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Статтею 202 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обов`язок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Згідно зі ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Також, пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України вед 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

У даному випадку матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 разом з позовом надав суду: копію паспорту та копію картки платника податків (а.с.4-8); копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 (а.с.9); копію пенсійного посвідчення ОСОБА_1 (а.с.10); копію висновку медико-соціальних експертних комісій про умови і характер праці інвалідів (а.с.11); копію довідки про отримання ОСОБА_1 пенсії по інвалідності (а.с.12); копію направлення в поліклінічне відділення Київської обласної лікарні до лікаря офтальмолога (а.с.13); копію медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 № 50671 (а.с.14-18); копію трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.19-22).

Згідно з відомостями указаних письмових доказів ОСОБА_1 є непрацездатною особою - інвалідом третьої групи довічно, отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 000 грн. щомісячно. З 12 травня 2015 року до 13 березня 2020 року ОСОБА_1 постійно працював, остання займана посада - вантажник шинного складу.

Позов про стягнення аліментів поданий 17 березня 2020 року, тобто через три дні після звільнення з роботи.

Згідно з відомостями паспорта ОСОБА_7 є одруженим з січня 1990 року (а.с.6).

Ураховуючи наведене, висновки районного суду про те, що у суду немає достатніх підстав вважати, що на час подання позову ОСОБА_1 є таким, що потребує матеріальної допомоги, є правильними.

Водночас, висновки районного суду про те, що ОСОБА_1 не може вважатися таким, що потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір отримуваної ним пенсії є вищим прожиткового мінімуму, встановленого законом для категорії осіб, до якої належить позивач, не відповідають положенням матеріального закону та можуть бути прийняті у якості підстав для зміни оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків урегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення аліментів.

Натомість, така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України.

Зокрема, у частині першій, четвертій статті 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного; один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 13 квітня 2016 року № 6-3066 цс 15 та від 16 серпня 2017 року № 6-1111 цс 17.

Отже, отримання позивачкою пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, не є безумовною підставою для відмови у позові, а повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про потребу в матеріальній допомозі.

Посилання апеляційного суду на те, що позивачка хоча і є непрацездатною, проте отримує пенсію у розмірі, що значно перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому не потребує необхідності отримувати сторонню матеріальну допомогу, безпідставні, так як положення статей 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, який в силу положень ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд, з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За правилом ч.2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на встановлені апеляційним судом: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з мотивувальної частини рішення висновку районного суду про те, що ОСОБА_7 не може вважатися таким, що потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір отримуваної ним пенсії є вищим прожиткового мінімуму, встановленого законом для категорії осіб, до якої належить позивач.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що ОСОБА_1 не може вважатися таким, що потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір отримуваної ним пенсії є вищим прожиткового мінімуму, встановленого законом для категорії осіб, до якої належить позивач.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Б. Б. Левенець

Т. О. Невідома