Справа № 702/305/20
Провадження № 2/702/193/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
про закриття провадження у справі

11 листопада 2020 року м. Монастирище
Монастирищенський районний суд Черкаської області
під головуванням судді: Мазай Н. В.
за участю секретаря судового засідання: Кольц І.С.
представника позивача: ОСОБА_1
відповідача: ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,
в с т а н о в и в :
Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Підставою своїх вимог вважає те, що 13.01.2017 на 48км+800 м а/д «Кременівка-Ялта» мала місце ДТП за участю транспортного засобу «ЗІЛ 131» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_4 тілесні ушкодження.
За вказаним фактом СВ Мангушського ВП Центрального ВП в Донецькій області проведено досудове розслідування, відомості про яке внесені 14.01.2017 до ЄРДР за ч. 1 ст. 286 КК України та закрито кримінальне провадження постановою від 25.08.2017.
За змістом постанови про закриття кримінального провадження від 25.08.2017 встановлено, що водій ОСОБА_2 виконуючи вимоги п. 11.3 ПДР України мав технічну можливість уникнути даної ДТП, через що його дії перебували у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
В діях водія ОСОБА_2 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, однак враховуючи, що пасажиру автомобіля «ВАЗ 2107» ОСОБА_4 спричинені легкі тілесні ушкодження, керуючись ст. 110, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрите в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
19.12.2019 МТСБ України звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 суми сплаченого відшкодування в розмірі 26337 грн. 23 коп. та судовий збір.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 задоволено позовні вимоги МТСБ України про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь суму сплаченого відшкодування в розмірі 26337 грн. 23 коп. та судовий збір.
Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено виплату на користь МТСБ України в загальній сумі 28258 грн. 23 коп.
На момент ДТП відповідач ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до реєстраційних даних транспортний засіб «ЗІЛ 131» д.н.з. НОМЕР_2 належить військовій частині НОМЕР_1 .
Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідача, військовій частині НОМЕР_1 було завдано матеріальну шкоду на суму 28258 грн. 23 коп., які вони просять суд стягнути з відповідача на їх користь.
Ухвалою суду 02.07.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для виправлення недоліків позовної заяви, які позивачем виправлено в строк встановлений судом.
Ухвалою суду 11.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні представник позивача підстав для закриття провадження у справі не вбачає. Вважає, що в даній справі відсутній публічно-правовий спір, оскільки на момент виникнення у позивача права на звернення з регресною вимогою до відповідача, останній вже не перебував на військовій службі.
В судовому засіданні відповідач підстав для закриття провадження у справі не вбачає.
Заслухавши думку представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба визначається як діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Частиною четвертою статті 5 КАС України визначено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу проходження відповідачем військової служби, під час якої він вчинив ДТП, що сталася 13.01.2017.
19.12.2019 МТСБ України звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 суму сплаченого відшкодування за наслідками ДТП, яка сталася 13.01.2017 за участі транспортного засобу «ЗІЛ 131» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 в розмірі 26337 грн. 23 коп. та судовий збір.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 задоволено позовні вимоги МТСБ України про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь суму сплаченого відшкодування в розмірі 26337 грн. 23 коп. та судовий збір.
Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено виплату на користь МТСБ України в загальній сумі 28258 грн. 23 коп., з урахуванням судового збору.
Позивач, як військова частина, у якій відповідач ОСОБА_2 проходив військову службу, заявила вимоги про стягнення саме на користь військової частини НОМЕР_1 завдані державі збитки у розмірі 28258 грн 23 коп.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі військової частини у зв`язку з відшкодуванням збитків внаслідок ДТП у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачені актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами та визначено Положенням № 243/95-ВР (далі Положення) (чинне на момент виникнення спірних правовідносин). За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України.
Відповідно до пункту 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
За змістом пункту 2 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.
У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності.
У пунктах 13-15 Положення - підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.
У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Разом з тим, в рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Верховний Суд в постановах від 04.09.2019 (справа №522/16964/15) та від 30.09.2020 ( справа № 204/2763/18) зазначив, що спір, який пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що спростовує посилання представника позивача на відсутність підстав для закриття провадження у справі в зв`язку з виникненням права вимоги до відповідача після його звільнення з військової служби та відповідно відсутністю в зв`язку з цим у справі публічно-правового спору.
Так, спірні правовідносини виникли з приводу відшкодування збитків, завданих особою державі під час проходження публічної служби, а тому є публічно-правовими.
Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18), від 30 травня 2018 року у справі № 826/7431/16 (провадження № 11-481апп18), від 20 червня 2018 року у справі № 727/10968/17 (провадження № 11-524апп18), від 23 січня 2019 року в справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року в справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) .
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Суд вважає, що оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягає закриттю.
Крім цього, суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 256 ЦПК України роз`яснити позивачу його право на звернення з позовом, враховуючи приписи ст. 20 КАС України, до Черкаського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.
Керуючись ст. 19, 255, 258-260, 353, 354, 358 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Провадження у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, закрити у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Роз`яснити позивачу його право на звернення з позовом в порядку адміністративного судочинства до Черкаського окружного адміністративного суду.
Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду з клопотанням про повернення сплаченого судового збору.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст ухвали складено 16 листопада 2020 року.

Суддя Н.В. Мазай