Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 759/17571/14-ц

провадження № 61-22399св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Таскомбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у складі судді Миколаєць І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулікової С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - ТОВ «Таскомбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що 06 серпня 2012 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ТКФ 16.09.2011 58-2012, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на споживчі потреби в сумі 800 000,00 грн зі сплатою 24,0 процентів річних за користування кредитом, на строк до 05 серпня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06 серпня 2012 року між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 поручився за виконання боржником усіх зобов`язань за кредитним договором.

Станом на 02 вересня 2014 року розмір заборгованості за кредитним договором становив 821 776,08 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту -

621 899,12 грн, заборгованість за відсотками - 147 134,15 грн, пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 13 283,89 грн, пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту - 39 458,92 грн.

10 вересня 2014 року банк направив позичальнику та поручителю вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, які ними залишені без задоволення.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 13 вересня 2016 року у розмірі 1 501 606,06 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 621 899,12 грн, заборгованість за

відсотками - 473 393,55 грн, пеня за несвоєчасність сплати відсотків - 155 798,60 грн та пеня за несвоєчасність сплати тіла кредиту - 250 514,79 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року позов ПАТ «Таскомбанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 серпня 2012 року

№ ТКФ 16.09.2011 58-2012 у розмірі 1 095 442,67 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 621 899,12 грн, заборгованість зі сплати відсотків -

473 393,55 грн, пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту - 100 000 грн, пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 50 000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Таскомбанк» відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 неналежно виконувала умови кредитного договору від 06 серпня 2012 року, забезпеченого договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим у неї станом на 02 вересня 2014 року виникла заборгованість у розмірі у розмірі 821 776,08 грн, яку відповідачі добровільно не сплатили. Зазначені обставини стали підставою для дострокового стягнення заборгованості за кредитом, яку банк просив стягнути солідарно з позичальника та поручителя. 30 вересня 2016 року банк уточнив позовні вимоги, збільшивши розмір процентів та пені, та просив стягнути солідарно з відповідачів 1 501 606,06 грн. Суд визнав обгрунтованими вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі. З огляду на те, що розмір пені значно перевищує розмір боргу, суд вважав можливим на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зменшити її розмір, а саме: за несвоєчасне повернення тіла кредиту з 250 514,79 грн до 100 000,00 грн, за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом з 155 798,60 грн до 50 000,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року і постанову Київського апеляційного суду

від 06 листопада 2019 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Таскомбанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що прострочення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором почалося ще з 01 квітня 2013 року. Однак вимога про дострокове погашення кредиту була направлена більш, ніж через рік, 10 вересня 2014 року. У жовтні 2012 року банк в односторонньому збільшив відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 24 % до 26 % річних. Зазначені обставини, на переконання заявника, свідчать про припинення його поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки про збільшення відсотків за користування кредитом він не повідомлявся.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області

від 04 грудня 2014 року у справі № 370/2587/14-ц у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 серпня 2012 року

№ ТКФ 16.09.2011 58-2012, що станом на 02 вересня 2014 року становила

821 776,08 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за тією ж адресою, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого селянського господарства. При розгляді вказаної справи його як поручителя не було залучено до участі у справі, що свідчить про те, що банк не вважав його поручителем. Наявність заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року об`єктивно вказує на фактичне подвійне стягнення заборгованості за одним і тим самим кредитним договором, а також про наявність обґрунтованих сумнівів у правильності розрахунків банку. Зазначена обставина підтверджується також і тим, що постановою приватного виконавця Трофименко М. М. від 20 травня 2019 року у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа від 02 липня

2015 року № 3702587/14-ц предмет іпотеки передано стягувачу - ПАТ «Таскомбанк» у рахунок погашення боргу. Тобто на час розгляду зазначеної справи судом апеляційної інстанції частина заборгованості вже була погашеною.

Суди попередніх інстанцій також не урахували, що погашення кредиту відбувалося щомісячними платежами згідно з графіком, у зв`язку з чим відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилася у частині певних платежів поза межами цього строку (прострочення почалося з

01 квітня 2013 року, а позов поданий 13 жовтня 2014 року). Саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, який при розгляді даної справи судами не застосований.

Крім того, у 2014 році банк на підставі статті 1050 ЦК України скористався своїм правом дострокового повернення кредиту, однак відповідно до уточненого розрахунку заборгованості нарахував проценти та пеню станом на вересень 2016 року, сума яких стягнута судами першої та апеляційної інстанції, що суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після визначеного договором строку, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України.

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Таскомбанк», у якому заявник просив у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити та залишити без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 16 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду

від 06 листопада 2019 року, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 серпня 2012 року між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ ТКФ 16.09.2011 58-2012, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на споживчі потреби в розмірі 800 00000 грн, зі сплатою 24,0 річних процентів за користування кредитом, з кінцевим строком повернення не пізніше 05 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 5.2. кредитного договору позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом перед банком відповідно до пункту 2.2 цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом у порядку передбаченому цим договором. Погашення кредиту відбувається щомісячними платежами відповідно до графіку, який є невід`ємною частиною кредитного договору (додаток № 1).

Пунктом 6.3 кредитного договору передбачено, що при несплаті позичальником у встановлений пунктами 2.2, 5.2.1, 5.2.2. цього договору термін заборгованості по кредиту, процентів по кредиту, а також процентів за неправомірне користування кредитом, банк має право стягнути, а позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної обліком ставки НБУ, що діє з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені до дати припинення цих обставин, та нараховується щоденно.

Відповідно до пункту 3.9 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним, та/або сум неустойки, передбачені цим договором, зокрема, у разі якщо позичальник не виконав у строк свої обов`язки по сплаті частини кредиту та/або сплаті процентів за користування кредитом, передбачені цим договором.

На забезпечення виконання зобов`язань, 06 серпня 2012 року між ПАТ «Таскомбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки

№ Т 19.09.2011 П 58-2012, згідно з умовами якого ОСОБА_2 поручився за виконання боржником усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки боржник та позичальник відповідають перед кредитором за порушення обов`язків як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Пунктом 6.8 договору поруки визначено, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, і йому повністю зрозумілі всі його умови, він не має зауважень, заперечень або доповнень щодо них.

Відповідно до пункту 6.10 договору поруки підписанням цього договору поручитель дає згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою зобов`язання боржника за кредитним договором (зміну зобов`язання), що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Порука за цим договором припиняється, якщо кредитор протягом 5 років від дня настання строку повернення кредиту не пред`явить вимоги до поручителя

(пункт 6.14 договору поруки).

Повернення кредиту також забезпечено іпотекою нерухомості: домоволодіння по АДРЕСА_1 ; двох земельних ділянок за тією ж адресою площею 0,2500 га та 0,4083 га, які належать на праві власності ОСОБА_1 (пункт 3.10 кредитного договору).

Станом на 02 вересня 2014 року розмір, нарахованої ПАТ «Таскомбанк», заборгованості за кредитним договором становив 821 776,08 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 621 899,12 грн, заборгованість зі сплати процентів - 147 134,15 грн, пеня за несвоєчасне повернення тіла кредиту - 39 458,92 грн, пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 13 283,89 грн.

10 вересня 2014 року банк надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 821 776,08 грн, яка залишилася без задоволення.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області

від 04 грудня 2014 року у справі № 370/2587/14-ц задоволено позов ПАТ «Таскомбанк», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

від 06 серпня 2012 року № ТКФ 58-2012 у розмірі 821 776,08 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння загальною площею 450,1 кв. м по АДРЕСА_1 ; земельні ділянки площею 0,2500 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 0,4083 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданого ПАТ «Таскомбанк»уточненого розрахунку розмір заборгованості за кредитним договором від 06 серпня 2012 року № ТКФ 16.09.2011 58-2012 станом на 13 вересня 2016 року становить 1 501 606,06 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 521 899,12 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 473 393,55 грн, пеня за несвоєчасне повернення тіла кредиту - 250 514,79 грн, пеня за несвоєчасну сплату

відсотків - 155 798,60 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частинами першою - четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Таскомбанк» про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за тілом кредиту у розмірі 621 899,12 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з доведеності банком неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту, та не спростування відповідачами правильності розрахунку банку у частині визначення розміру їх заборгованості за тілом кредиту.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Задовольняючи позов ПАТ «Таскомбанк» у частині вимог про солідарне стягнення відповідачів заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 473 393,55 грн та пені (з урахуванням частини третьої статті 551 ЦК України) в сумі 150 000,00 грн, яка виникла станом на 13 вересня

2016 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про обгрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості у цій частині, оскільки згідно з умовами кредитного договору банк наділений правом нараховувати відсотки та неустойку за весь період прострочення виконання зобов`язання.

Такого висновку суди дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, якими врегульовані зазначені правовідносини.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту до

05 серпня 2015 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, 10 вересня 2014 року ПАТ «Таскомбанк» направило на адресу позичальника та поручителя вимогу про дострокове повернення кредиту у повному обсязі у строк до 15 вересня 2014 року.

Відповідно до пункту 3.9 кредитного договору про необхідність дострокової сплати кредиту, процентів за користування ним та/або сум неустойки банк своєю вимогою письмово попереджає позичальника не менше ніж за

30 календарних днів до вчинення необхідних дій по примусовому стягненню коштів. Сторони дійшли згоди, що датою, з якої починається перебіг строку отримання вимоги є дата, зазначена на квитанції пошти, що надається банку відділенням зв`язку при надісланні рекомендованого листа (вимоги) або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

Згідно з наданими банком реєстром рекомендованих листів та поштових відправлень за 10 вересня 2014 року і квитанцією ПАТ «Укрпошта» про надіслання рекомендованого листа, вимога про погашення заборгованості за кредитним договором надіслана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 вересня

2014 року.

Зважаючи на те, що 10 жовтня 2014 року настав строк виконання зобов`язань за кредитним договором, банк не мав правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені на умовах кредитного договору, а тому позовні вимоги ПАТ «Таскомбанк» про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та пені, нарахованих після 10 жовтня

2014 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Ураховуючи наведене, станом на 10 жовтня 2014 року, розмір заборгованості відповідачів зі сплати відсотків за користування кредитом становить

175 646,86 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту - 42 334,15 грн, пені за несвоєчасну сплату відсотків - 14 316,64 грн, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Пунктом 6.14 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється, якщо кредитор протягом 5 років від дня настання строку повернення кредиту не пред`явить вимоги до поручителя.

Посилання заявника у касаційній скарзі на припинення поруки у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності внаслідок збільшення відсоткової ставки з 24 % річних до 26 % річних та її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України є неспроможними з огляду на таке.

Пунктом 6.4.1 кредитного договору визначено, що за кожен випадок порушення позичальником обов`язків, передбачених пунктами 5.2.8, 5.2.9, 5.2.12 - 5.2.15 цього договору, процентна ставка за кредитним договором збільшується до 26 % річних. Сторони домовилися, що укладання будь-яких договорів про зміну процентної ставки не потрібно.

ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами кредитного договору, у тому числі з пунктом 6.4 кредитного договору, і не висловлював жодних зауважень, заперечень або доповнень щодо них, а тому необгрунтованими є доводи відповідача про те, що його порука припинилася з підстав передбачених частиною першою статті 559 ЦК України (у редакції, що діяла на час укладення договору поруки), у зв`язку зі зміною зобов`язання без згоди поручителя, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада

2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19).

Пунктом 6.14 договору поруки сторони погодили строк дії поруки тривалістю у п`ять років. Зважаючи на те, що вимогу про дострокове повернення кредиту банк направив позичальнику та поручителю у вересні 2014 року, а із зазначеним позовом до суду звернувся у жовтні 2014 року, суди дійшли правильних висновків про те, що порука ОСОБА_2 з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, не припинилася.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, а тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Саме такого висновку щодо можливості одночасного задоволення вимог про стягнення боргу за основним зобов`язанням зі зверненням стягнення на предмет іпотеки дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 лютого

2016 року у справі № 6-1080цс15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) не встановила підстав для відступлення від цього правового висновку.

За таких обставин, одночасне солідарне стягнення заборгованості з відповідачів на користь ПАТ «Таскомбанк» (на підставі судового рішення у даній справі) та звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі заочного рішення заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 04 грудня 2014 року у справі № 370/2587/14-ц не призведе до подвійної відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, зокрема статті 1050 ЦК України, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначено розмір заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та пені, що потягло за собою їх стягнення у більшому розмірі, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині вирішення зазначених вимог, а саме: з відповідачів на користь ПАТ «Таскомбанк» підлягає стягненню солідарно заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 175 646,86 грн, пені за несвоєчасну сплату кредиту в розмірі 42 334,15 грн та пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 14 316,64 грн.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Таскомбанк» про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за тілом кредиту, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою та тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку зі зміною судових рішень у частині розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором, підлягає зміні також і сума судового збору, сплачена ПАТ «Таскомбанк» за подання позову, пропорційно розміру задоволених вимог (позивач просив стягнути 1 501 606,06 грн, а стягнуто 854 196,77 грн), а саме підлягає зменшенню судовий збір з 3 654,00 грн до 2 078,60 грн, тобто з

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Таскомбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви по 1 039,30 грн з кожного окремо.

Зважаючи на результат вирішення касаційної скарги ОСОБА_2 , сплачений ним у зв`язку з розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій судовий збір необхідно покласти на ПАТ «Таскомбанк», а тому з ПАТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 117,90 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 4 157,20 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року змінити у частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі

175 646,86 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 42 334,15 грн та пеню за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 14 316,64 грн.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року в частині стягнення судового збору за подання позовної заяви змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» (адреса: вулиця Куренівська, 15а, місто Київ, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 039,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» (адреса: вулиця Куренівська, 15а, місто Київ, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 039,30 грн.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 16 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду

від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» (адреса: вулиця Куренівська, 15а, місто Київ, ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 117,90 грн та за подання касаційної скарги у розмірі

4 157,20 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко