Постанова

Іменем України

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 202/913/19

провадження № 61-4422св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Дрозач Катерина Олександрівна,

відповідач - комунальне підприємство «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради,

представник відповідача - Гришина Ксенія Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дрозач Катериною Олександрівною, на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О. від 05 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Муніципальна варта» (далі - КП «Муніципальна варта») Дніпровської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 2017 року його було прийнято на посаду інспектора відділу інспекторів в КП «Муніципальна варта», з 02 жовтня 2017 року було переведено на посаду старшого інспектора відділу інспекторів, а з 01 грудня 2017 року було переведено на посаду інспектора відділу інспекторів. Під час наради, 01 жовтня 2018 року, його повідомили, що за наказом керівника він звільнений на підставі «його особистої заяви за угодою сторін».

Посилаючись на те, що він не писав заяву про звільнення, з урахуванням уточнення позовних вимог позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 88-к про припинення з ним трудового договору від 01 жовтня 2018 року; поновити його на роботі на посаді інспектора відділу інспекторів в КП «Муніципальна варта»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні та середній заробіток за період вимушеного прогулу за період з 02 по 08 жовтня 2018 року у розмірі 2601,43 грн. Крім того, посилаючись на те, що в КП «Січ» ДОР», де позивач працевлаштований, його заробітна плата значно нижче, тому просить стягнути з відповідача на його користь різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, а саме з 09 жовтня 2018 року по 01 лютого 2019 року, в сумі 28 018,93 грн. Незаконним звільненням йому було заподіяно душевні страждання, тому просив також стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. Крім того, позивач просив поновити строк на звернення до суду з указаним позовом, зазначаючи про поважність причин його пропуску, оскільки ним у визначений законом строк до Дніпропетровського окружного адміністративного суду було подано позов до відповідача, який ухвалою суду від 05 листопада 2018 року було передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, оскільки предмет спору підлягає вирішенню в цивільному судочинстві. В подальшому, з цих же підстав, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року було відмовлено у відкритті провадження. Зі змістом вказаної ухвали позивач був ознайомлений на електронному порталі Єдиний державний реєстр судових рішень лише 24 січня 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ № 88-к (розпорядження) від 01 жовтня 2018 року КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора групи інспекторів КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради з 01 жовтня 2018 року.

Стягнуто з КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 6 503,57 грн, середній заробіток за період вимушеного прогулу у розмірі 2 601,43 грн, різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у розмірі 28 018,93 грн, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що причини пропуску строку на звернення позивача до суду з указаним позовом є поважними. Звільнення позивача з посади інспектора групи інспекторів КП «Муніципальна варта» відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки позивач заяви про звільнення за угодою сторін не писав. Тому підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції щодо доведеність позивачем порушення його трудових прав відповідають вимогам закону, однак, позивачем без поважних причин пропущено, передбачений статтею 233 КЗпП України, строк для звернення до суду з указаним позовом, оскільки неправильний вибір ОСОБА_1 юрисдикції не свідчить про обставини, які є об`єктивно непереборними чи не залежали від волевиявлення позивача. Тому у задоволенні позову суд відмовив у зв'язку із пропуском встановленого строку.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради судові витрати у сумі 2 305,50 грн.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У березні 2020 року представник ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач отримав наказ про своє звільнення 12 жовтня 2018 року, тому місячний строк звернення до суду з позовом про його оскарження становить до 12 листопада 2018 року. В зазначений строк, а саме, 01 листопада 2018 року, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з відповідним позовом. 05 листопада 2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду справу за підсудністю направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, який ухвалою від 10 грудня 2018 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі № 200/19058/18. Копія ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року позивачу не надсилалася, а про її існування останній дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень у січні 2019 року. Зазначені обставини є поважними причинами для пропущення позивачем місячного строку для звернення до суду з указаним позовом та не залежали від волі позивача. Однак, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та позбавив позивача доступу до правосуддя.

При цьому, як на підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник посилається на не врахування висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 20 лютого 2020 року справі № 296/6246/17 та від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій позивачем не оскаржуються в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (частина перша статті 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради на касаційну скаргу, у якому відповідач зазначив, що 01 жовтня 2018 року з позивачем були припинені трудові відносини і в цей же день ОСОБА_1 отримав трудову книжку серії НОМЕР_1 , що підтверджується записом у Книзі № 2 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них КП «Муніципальна варта» за № 513 та особистим підписом позивача. Тому процесуальний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України, на звернення до суду з указаним позовом мав би сплинути 01 листопада 2018 року. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року було оприлюднено 19 листопада 2018 року, тому саме з цієї дати позивач мав бути повідомлений про підсудність вказаної справи цивільному судочинству та подати відповідний позов за належністю. Необізнаність позивача у виборі судової юрисдикції не може розглядатися як об'єктивно непереборна та незалежна від його волевиявлення підстава. Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість прийнятої у справі постанови суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 202/913/19 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Підставою для відкриття касаційного провадження зазначено застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року справу № 202/913/19 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 27 липня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інспектора відділу інспекторів КП «Муніципальна варта»; 01 жовтня 2017 року переведено на посаду старшого інспектора відділу інспекторів КП «Муніципальна варта», а 01 грудня 2017 року переведено на посаду інспектора відділу інспекторів КП «Муніципальна варта».

Наказом № 88-к (розпорядження) 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін, відповідно до статті 36 КЗПП України, на підставі його особистої заяви.

Відповідно до висновку експерта № 2459-19 від 17 липня 2019 року рукописні записи в заяві про звільнення за згодою сторін від 01 жовтня 2018 року, що починаються зі слів: «Директору КП «Муніципальна варта...» та закінчуються: «...за згодою сторін ОСОБА_1 » - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві про звільнення за згодою сторін від 01 жовтня 2018 року, що починаються зі слів: «Директору КП «Муніципальна варта...» та закінчуються: «...за згодою сторін ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний запис дати «01.10.18г» в заяві про звільнення за згодою сторін від 01 жовтня 2018 року, що починаються зі слів: «Директору КП «Муніципальна варта...» та закінчуються: «...за згодою сторін ОСОБА_1 » - виконаний саме ОСОБА_1 .

З 09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 працює в КП «Січ» ДОР» на посаді інструктора з військового-патріотичного виховання молоді.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідності до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 36 КЗпП Українипідставою припинення трудового договору є угода сторін.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що його звільнення з посади інспектора групи інспекторів КП «Муніципальна варта» було незаконним, оскільки заяви про звільнення за угодою сторін від 01 жовтня 2018 року він не писав.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Установлено, що з наказом № 88-к про припинення трудового договору від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 був ознайомлений 01 жовтня 2018 року, про що свідчить його підпис.

Копію наказу про звільнення № 88-к від 01 жовтня 2018 року, копію особового листка по обліку кадрів, розрахунковий листок із заробітної плати за жовтень 2018 року ОСОБА_1 отримав 12 жовтня 2018 року, що підтверджується інформацією на листі КП «Муніципальна варта» від 12 жовтня 2018 року за № 863.

01 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Дніпропетровського окрудного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року справу № 160/8185/18 передано на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради відмовлено; роз`яснено позивачу, що він має право звернутися із зазначеними вимогами в порядку цивільного судочинства.

24 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про видачу йому належним чином завіреної копії ухвали цього ж суду від 10 грудня 2018 року та оригінали письмових документів долучених до позовної заяви.

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся з указаним позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Надавши належну правову оцінку доказам позивача, які додані ним до позовної заяви та на які він посилався, заявляючи клопотання про поновлення строку на звернення до суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для його поновлення, оскільки позивач вперше звернувся до суду з позовом за захистом свого права 01 листопада 2018 року, тобто у передбачений законом місячний строк. Однак, 05 листопада 2018 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду його позов за підсудністю направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, який ухвалою від 10 грудня 2018 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі № 200/19058/18. У зв'язку із чим позивач 04 лютого 2019 року звернувся до суду з указаним позовом.

Такий правовий висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 296/6246/17-ц.

Апеляційний суд, відмовляючи позивачу у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строкуна звернення до суду, передбаченого статтею 233 КзпП України, на зазначене уваги не звернув. Висновки суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку відповідають обставинам, що мають значення для справи, та які встановлені в судовому засіданні, із правильним застосуванням норм матеріального права.

Позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що його звільнення з посади інспектора відділу інспекторів КП «Муніципальна варта» відбулося без законної підстави, оскільки заяви про звільнення з угодою сторін, на підставі якої він був звільнений, останній не підписував, що підтверджується висновком експерта № 2459-19 від 17 липня 2019 року.

За встановлених обставин правильними є висновки суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі, звільнення якого за згодою сторін відбулося без волевиявлення позивача, та про наявність правових підстав для задоволення похідних вимог: стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, правильність розрахунку яких відповідачем не заперечувалося, а їх стягнення відповідає положенням статті 235 КЗпП України та узгоджуються з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

У той же час, колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині вирішення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Оскільки у справі, яка переглядається, встановлена незаконність звільнення позивача з посади інспектора групи інспекторів КП «Муніципальна варта» та ухвалено судове рішення про його поновлення на вказаній посади, то приписи статті 117 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки трудові відносини позивача з роботодавцем не є припиненими.

За таких підстав колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе відповідно до статті 412 ЦПК України змінити постанову апеляційного суду в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме у зв`язку з їх безпідставністю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дрозач Катериною Олександрівною, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи скасувати та залишити в цій частині в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити в частині її правового обґрунтування.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. А. Стрільчук