ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сушко Л.П.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс Банк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна, про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними та скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 червня 2005 року між ним та ПАТ КБ «Правекс банк» був укладений кредитний договір № 1966-013/05Р, згідно якого він отримав кредит в розмірі 160 000 євро з обов`язком повернути всю суму кредиту до 14 червня 2015 року, а у забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між сторонами також був укладений договір іпотеки № 1966-013/05Р від 14 червня 2005 року, згідно якого він позивач передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що внаслідок неповної сплати кредитних коштів за ним рахується заборгованість. 31 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами № 1, відповідно до якого право грошової допомоги за кредитним договором № 1966-013/05Р від 14 червня 2005 року та забезпечувальними угодами до цього кредитного договору перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

02 червня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ТОВ «ФК «Грогвінг Стейт» був укладений договір про відступлення прав вимоги по вказаному кредитному договору, за умовами якого ТОВ «Грогвінг Стейт» набуло права вимоги до боржника.

07 червня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Грогвінг Стейт» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за договором іпотеки № 1966-013/05Р.

16 червня 2017 року між ТОВ «ФК «Грогвінг Стейт» і ОСОБА_2 було укладено договори про відступлення прав вимоги по кредитному договору № 1966-01/05Р та договору іпотеки № 1966-013/05Р від 14 червня 2005 року.

Вважає, що оскільки відступлення прав вимоги у вказаних договорах відбувалося в обмін на грошові кошти за плату у вигляді дисконту, і розмір грошової вимоги значно перевищує ціну відступлення вимоги, а вартість майна, переданого в іпотеку, є значно більшою, ніж розмір заборгованості, визначеної за кредитним договором та договором іпотеки, то оскаржувані договори, на його думку, є договорами факторингу, однак, на його думку, будь-яких належних доказів, що вказані юридичні особи при набутті права вимоги за вказаними договорами мали право бути факторами, немає, через що просить суд визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу прав вимоги в частині відступлення прав вимог по кредитному договору № 1966-013/05Р від 14 червня 2005 року та договору іпотеки № 1966-013/05Р і скасувати запис про іпотеку № 20699882 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого іпотекодержателем визначена ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В., зареєстрований в реєстрі за № 490, 491, в частині відступлення прав вимог по кредитному договору № 1966-013/05Р від 14.06.2005 року і договору іпотеки № 1966-013/05Р, визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги від 02.06.2017 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», договір відступлення права вимоги від 07.06.2017 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», договір про відступлення прав вимоги від 16.06.2017 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Грогвінг Стейт» та ОСОБА_2 в частині відступлення прав вимог за вказаними договорами, скасовано запис про іпотеку № 20699882 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого іпотекодержателем визначена ОСОБА_2 .. Стягнуто з АТКБ «Правекс Банк» на користь ОСОБА_1 640,00 грн. судового збору. Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_3 768,40 грн. судового збору.

Не погодившись із цим рішенням, представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подав апеляційну скаргу, в якій просить його в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зареєстрованого в реєстрі за № 490, 491, відступлення прав вимоги по кредитному договору та договору іпотеки, договору про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», відступлення прав вимоги за кредитним договором, договору відступлення прав вимоги від 07 червня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та в частині відступлення права вимоги по договору іпотеки - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зазначає зокрема те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено змісту та правової природи оскаржуваних договорів, які є договорами відступлення прав вимоги (цесії) і не являються договорами факторингу, через що сторони правочинів при укладенні оскаржуваних договорів діяли у межах закону та цивільної правоздатності, а також керувалися положеннями ст.ст. 512, 513, 514 ЦК України, а тому будь-які передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», не передбачено право ТОВ «Фінансова компанія «Грогвінг Стейт» здійснювати наступні відступлення по кредитному договору від 14 червня 2005 року, а тому підстави і для укладення договору про відступлення прав вимоги від 16 червня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 були також відсутні. Крім того, з укладенням договору про відступлення прав вимоги від 16 червня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 по кредитному договору № 1966-013/05Р від 14.06.2005, відбулася заміна первісного кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Грогвінг Стейт» на ОСОБА_2 , яка не має права надавати фінансові послуги, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, та у зв`язку із визнанням недійсними оскаржуваних договорів є необхідність у застосуванні наслідків недійсності цих правочинів шляхом скасування запису про іпотеку № 20699882 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого іпотекодержателем визначено ОСОБА_2 .

Однак, колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1966-013/05Р, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 160 000,00 євро для споживчих цілей на строк з 14.05.2005 року до 14.06.2015 року зі сплатою 14% річних.

В якості забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору 14.06.2005 року між АТ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 1966-013/05Р, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , та яка належить на праві власності ОСОБА_1

31.05.2017 року між АТ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 490,491.

Відповідно до п. 1.1. цього договору, права вимоги за кредитом означає всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників, в якості позичальників, стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами (включаючи, в залежності від випадку, усі права, повноваження та гарантії відшкодування за ними, у кожному випадку існуючі або майбутні надані продавцеві або на користь продавця в якості кредитодавця за такими кредитними договорами), а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення відповідними договорами забезпечення.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу майнових прав з урахуванням положень цього договору та відповідно до них, та з отриманням зустрічної винагороди у вигляді ціни купівлі, продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погоджується придбати без права регресу права вимоги за кредитами, прийнявши їх та сплатити ціну купівлі.

Винагорода за продаж (відступлення) продавцем покупцеві прав вимоги за кредитами становить гривневий еквівалент 555 039, 00 доларів США (п. 3 договору купівлі-продажу майнових прав).

Відповідно до додатку 1 до договору купівлі-продажу було відступлено права вимоги по 340 кредитним договорам. Права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за кредитами (п. 2.2 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами).

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до позивача щодо стягнення заборгованості по кредитному договору в гривневому еквіваленті станом на 31.01.2017 в сумі 4 368 572,50 грн., з яких заборгованість по кредиту 2 578 421,21 грн. та заборгованість по процентам 1 790 151,29 грн.

Квартира АДРЕСА_1 , станом на 31.01.2017 згідно з позицією 22 Додатку 2 договору купівлі-продажу майнових прав вимоги за кредитами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 490,491, була оцінена в сумі 6 127 453,00 грн.

02.06.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» був укладений договір про відступлення прав вимоги по кредитному договору № 1966-013/05Р від 14.06.2005 року.

Пунктом 2.2 вказаного договору передбачено, що в дату відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов`язків позивача/стягувача/кредитора, що випливають з прав вимоги. Права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі.

Права вимоги за кредитним договором переходять від кредитора до нового кредитора у дату підписання, та з урахуванням інших зобов`язань кредитора та нового кредитора, викладених у цьому договорі, зобов`язання кредитора передати права вимоги за кредитами новому кредитору є виконаним з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами (п. 2.6 договору відступлення прав вимоги від 02.06.2017 року).

Пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги від 02.06.2017 року, який укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором, кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги шляхом сплати кредитору вартості прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Новий кредитор сплатив кредитору вартість прав вимоги, що відступаються в порядку та на умовах, передбачених попереднім договором про відступлення права вимоги № 1 від 12.05.2017 року та додатків до нього.

Пунктом 1.1 договору про відступлення права вимоги від 02.06.2017 року, який укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», встановлено, що права вимоги за кредитами означає всі права вимоги продавця як кредитодавця по відношенню до позичальників, в якості позичальників, стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами (включаючи, в залежності від випадку, усі права, повноваження та гарантії відшкодування за ними, у кожному випадку існуючі або майбутні, надані продавцеві або на користь продавця, в якості кредитодавця за такими кредитними договорами), а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення.

07.06.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за договором іпотеки № 1966-013/05Р, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3320.

16.06.2017 року між ТОВ «ФК «Грогвінг Стейт» та ОСОБА_2 були укладені договори про відступлення прав вимоги по кредитному договору № 1966-013/05Р від 14.06.2005 року та по договору іпотеки № 1966-013/05Р.

Пунктом 1 додатку 1 до вказаного договору визначено вартість за передачу права вимоги за кредитним договором у розмірі 1 189 301,85 грн.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що права вимоги за кредитами означає всі права вимоги продавця як кредитодавця по відношенню до позичальників, в якості позичальників, стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами (включаючи, в залежності від випадку, усі права, повноваження та гарантії відшкодування за ними, у кожному випадку існуючі або майбутні, надані продавцеві або на користь продавця, в якості кредитодавця за такими кредитними договорами), а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення.

Пунктом 2.1 цього договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором, кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги шляхом сплати кредитору вартості прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Новий кредитор сплатив кредитору вартість прав вимоги, що відступаються в порядку та на умовах, передбачених попереднім договором про відступлення права вимоги № 13-05/17 від 13.05.2017 та додатків до нього.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Зокрема, частиною першою статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України).

Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено відступлення прав за іпотечним договором одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові саме грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

У пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Таким чином, оскаржуваними договорами було відступлено право вимоги не лише за кредитним договором, але і за договором іпотеки, тобто було відступлено право не лише грошової вимоги, а і право вимоги на майно.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Так, у розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна лише при укладенні кредитного договору, проте між АТ «Правекс-Банк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ТОВ «ФК «Грогвінг Стейт», та у подальшому ОСОБА_2 , були укладені договори відступлення права вимоги, для укладення яких законом не передбачена наявність будь-якої ліцензії чи дозволу.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було внесене 19 листопада 2013 року до Державного реєстру фінансових установ та отримало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи. Таким чином, право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, яке перейшло від банку до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а у подальшому до ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 за оскаржуваними договорами, не є валютними операціями, які б потребували генеральної або індивідуальної ліцензії, через що посилання позивача на те, що у сторін оскаржуваних правочинів було відсутнє право на придбання права вимоги, є безпідставними, позаяк не ґрунтуються на вищенаведених вимогах закону.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 грудня 2018 року у справі № 761/15661/16-ц (провадження № 61-33467св18).

З огляду на вищевикладене, місцевим судом не було враховано, що оскаржувані договори по своїй суті та природі є договорами відступлення права вимоги (цесії), що між сторонами правочинів під час укладання оскаржуваних договорів про відступлення прав вимоги було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, та, що доводи позивача про визнання цих правочинів недійсними не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання таких договорів недійсними.

Крім того, при вирішенні позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Однак, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що оскаржувані договори були укладені з порушенням вимог закону, чи є такими, що порушують публічний порядок, або мають інші підстави для визнання правочинів недійсними, передбаченими ст.ст. 203, 215 ЦК України, та всупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав належних, достатніх і допустимих доказів, що укладеними договорами про відступлення права вимоги були порушені будь-які його права.

Таким чином, встановивши обставини справи на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону, та оцінивши докази на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи, проаналізувавши їх як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, з метою на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився неповного з`ясування усіх обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права, а тому наявні підстави, передбачені ст.376 ЦПК України для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними оскаржуваних договорів про відступлення прав вимоги, крім того, у зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними правочинів, також підлягає скасуванню і рішення місцевого суду в частині скасування запису про іпотеку № 20699882 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_2 як іпотекодержателя, оскільки ця позовна вимога є похідною від вирішення питання щодо законності самих договорів про відступлення прав вимоги та, позаяк, колегією суддів не вбачається підстав для визнання цих договорів недійсними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: