Справа № 474/184/20
Провадження № 2/474/216/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17.11.20 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

представника позивачки ОСОБА_1

представниці відповідача Сотської С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

встановив:

23.03.2020р. ОСОБА_2 (далі - позивачка) звернулася до суду із позовом до Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" (далі - відповідач), в якому позивачка, з урахуванням заяв про зміну предмету позову поданих 03.06.2020р. та 11.09.2020р., просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 4,47 га, кадастровий номер :03:000:0417, та земельною ділянкою площею 1,83 га, кадастровий номер :03:000:0446, що розташовані на території Гуляницької (Покровської) сільської ради Врадіївського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва шляхом повернення їх у відповідача Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", а також шляхом заборони вчинення Приватним підприємством "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" будь-яких дій по використанню указаних земельних ділянок.

Позов обґрунтований тим, що позивачка на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯГ № 591592 та серії ЯГ № 586346 є власницею земельної ділянки площею 1,83 га, з кадастровим номером :03:000:0446, та земельної ділянки площею 4,47 га, з кадастровим номером :03:000:0417, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах території Гуляницької сільської ради Врадіївського району Миколаївської області.

Натомість, як вказує позивачка, використати своє право користування та володіння землею вона не має змоги внаслідок протиправних, незаконних дій відповідача, який самоуправно та за підробленими документами користується її землею, а саме на підставі договорів оренди від 01.09.2007р. та додаткових угод від 10.09.2007р., що продовжує дію договорів до 01.12.2020р., які позивачка не підписувала, а екземпляри договорів та угод надано їй відповідачем лише у грудні 2018 року.

У лютому 2016 року позивачка звернулася до поліції про порушення кримінальної справи за підробку та використання підроблених документів. В ході провадження була проведена експертиза, яка встановила, що вищевказані договори та угоди підписані іншими особами. 28.03.2019р. позивачка отримала постанову про закриття кримінального провадження за ст. 197-1 КК України.

Позивачка також зазначає, що з 2004 року неодноразово зверталася до відповідача про повернення її землі, але отримувала відмову з посилання на вказані договори та додаткові угоди. У вересні 2017 року та вересні-грудні 2018 року позивачка зверталася до відділу Держгеокадастру у Врадіївському районі та отримала відповідь, що додаткові угоди не пройшли реєстрації, а договір діє лише до 2014 року. У листопаді 2017 року позивачкою укладений договір оренди землі з іншою особою на десять років. 10.11.2017р. ГУ Держгеокадастру склав акт перевірки дотримання вимог законодавства за яким констатував самовільне користування відповідачем землі належної позивачці.

З огляду на вищевикладене позивачка зазначає, що договори оренди та додаткові угоди існують всупереч її волі, її інтересам та вона їх не підписувала, дії відповідача суперечать ст.ст. 203, 207, 626, 638 ЦК України позаяк відсутня домовленість. Договори та додаткові угоди складені на користь відповідача із порушенням ст. 15 Закону України "Про оренду землі" не зазначені об`єкти оренди та орендна плата, її перегляд, відсутня відповідальність за несплату і в т.ч. в неповному розмірі, не можливо ідентифікувати особу, яка підписала договір та угоду, адже нею ці документи не підписувались та є підробленими.

Позивачка в судове за сідання не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила. Водночас 02.04.2020р. позивачка звернулася до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за її відсутності.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, також просив задовольнити вимоги щодо стягнення судових витрат та вирішити питання щодо повернення надміру сплаченого судового збору. Представник позивачки ОСОБА_1 не заперечив щодо розгляду справи за відсутності позивачки.

У судовому засіданні представниця відповідача Сотська С.О. заперечила проти позовних вимог вказуючи на те, що відповідач правомірно, відповідно до договорів оренди землі та додаткових угод до них, зареєстрованих у відповідності до чинного законодавства, користується земельними ділянками належними позивачці, так як під час державної реєстрації договорі оренди та додаткових угод до них помилково не взято до уваги додаткові угоди, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Представниця відповідача Сотська С.О. також заперечила щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката вказуючи, що останні є необґрунтованими, оскільки представником позивачки не надано належних доказів на підтвердження вказаних витрат. Представниця відповідача Сотська С.О. не заперечила щодо розгляду справи за відсутності позивачки.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті за відсутності позивачки.

Заслухав пояснення представника позивачки ОСОБА_1 , представниці відповідача Сотської С.О. , дослідив матеріали справи, судом встановлено таке.

Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯГ № 591592 та серії ЯГ № 586346 позивачка є власницею земельної ділянки площею 1,83 га, з кадастровим номером :03:000:0446, та земельної ділянки площею 4,47 га, з кадастровим номером :03:000:0417, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах території Гуляницької сільської ради Врадіївського району Миколаївської області.

01.09.2007р. між позивачкою та відповідачем укладено типові договори оренди землі, які зареєстровані Врадіївським реєстраційним відділом МРФ ДП "Центр ДЗК", про що в реєстрі земель вчинено записи від 10.03.2010р. за № 01 та № 04, що зокрема підтверджується листами Відділу у Врадіївському районі Головного територіального Держгеокадастру у Миколаївській області № Д-35/0-0.25-35/141-17 від 07.09.2017р.

Об`єктами вказаних договорів є земельні ділянки площею 1,83 та 4,47 га, а строк оренди визначено терміном на 7 років до закінчення сільськогосподарського 2014 року (п.п. 2, 5 договорів оренди).

10.09.2010р. між позивачкою та відповідачем підписано додаткові угоди до договорів оренди землі від 01.09.2007р., згідно яких внесено зміни до пункту 6 договору "Орендна плата" та продовжено договори оренди землі від 01.09.2007р. до 01.12.2020р.

У листі № Д-35/0-0.25-35/141-17 від 07.09.2017р. Відділ у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області зазначив, що вказані додаткові угоди не зареєстровані відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому наявні в матеріалах справи оригінали додаткових угод, наданих як зі сторони позивачки та відповідача, не містять жодних посвідчувальних написів щодо їх державної реєстрації.

Водночас у листі № Д-129/0-189/6-19 від 28.05.2019р. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області вказує, що вказані додаткові угоди пройшли державну реєстрації у Врадіївському реєстраційному відділі МРФ ДП "Центр ДЗК" за № 01 та № 04, хоча 10.11.2017р. державним інспектором Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки площею 1,83 га належної позивачці, яким встановлено використання земельної ділянки відповідачем, та як наслідок, наявність в його діях самовільного зайняття земельної ділянки, що передбачається п. 2 ст. 211 ЗК України, ст. 53-1 КУпАП.

В ракурсі вищевикладеного слід також зазначити, що у своєму листі № Д-129/0-189/6-19 від 28.05.2019р. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області посилається на ухвалу колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 15.04.2015р., однак не конкретизує у якій справі постановлена вказана ухвала та яким чином вона стосується правовідносин, які виникли між позивачкою та відповідачем.

При чому у жодному із вказаних листів Відділ у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області не вказує про звернення позивача щодо реєстрації вищевказаних додаткових угод.

В той же час згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 103562858 та № 103574342 від 13.11.2017р., № 225906606 та № 225906432 від 28.09.2020р. вбачається, що 09.11.2017р. зареєстровано договори оренди земельних ділянок належних позивачці, які укладені 06.11.2017р. між позивачкою та ОСОБА_4 строком на десять років.

При чому жоден із вказаних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містить жодної інформації щодо реєстрації права оренди земельних ділянок, належних позивачці на підставі укладених між позивачкою та відповідачем договорів та додаткових угод до них.

Встановивши вказані обставини суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 4 та 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Частинами 5 та 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо обґрунтування позовних вимог в частині не підписання позивачкою договорів оренди землі та додаткових угод до них, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Суд не приймає до уваги додані до позовної заяви висновок експерта № 827 від 22.04.2016р., складений за результатами проведення почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 0000343, оскільки вказаний висновок експертизи не відповідає критерію належності з огляду на приписи ч. 4 ст. 82 та ч.ч. 1, 3 ст. 102 ЦПК України.

Так ч.ч. 1 та 3 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Таким чином оскільки вказаний висновок експерта підготовлений в рамках кримінального провадження, а не на замовлення учасника справи чи на підставі ухвали суду в рамках розгляду даної цивільної справи, а відтак останній не можна вважати висновком експерта підготовленим у відповідності до вимог ЦПК України.

При цьому, оскільки позивачкою та її представником не надано вирок суду у вказаному кримінальному провадженні чи ухвалу про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в основу яких покладено зазначений висновок експертизи, суд позбавлений можливості, в силу приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України, приймати останній до уваги.

Суд також не приймає до уваги постанову від 28.03.2019р. про закриття кримінального провадження № 0000343, в якій є посилання на вищевказаний висновок експерта, та якою встановлено відсутність в діях ПП "ВКП "Каро" складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, оскільки в судовому засіданні 01.10.2020р. позивачка пояснила, що вказана постанова про закриття кримінального провадження скасована ухвалою слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області.

При цьому, слід зазначити, що вказана постанова про закриття кримінального провадження також не може бути взята до уваги, так як відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України обов`язковими для суду є лише вирок суду в кримінальному провадженні та ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, а не будь який процесуальний документ яким закінчується кримінальне провадження.

Таким чином на підставі вищевикладеного та враховуючи, що позивачка на стадії підготовчого провадження відмовилася від проведення почеркознавчої експертизи, та така не проводилася за клопотання інших учасників судового розгляду, позивачка не надала суду належні, допустимі, достатні та допустимі докази на підтвердження факту не підписання нею договорів оренди землі та додаткових угод до них.

Щодо обґрунтування позовних вимог в частині невідповідності договорів оренди землі та додаткових угод приписам ст. 15 Закону України "Про оренду землі", суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі", в редакції яка діяла на момент укладення договорів оренди та додаткових угод визначено, істотні умови договору оренди землі такі як: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Вказані приписи чинного, на час укладення договорів оренди землі, законодавства сторонами дотримані, а заперечення позивачки щодо непідписання нею вказаних договорів оренди землі та додаткових угод до них, за відсутності доказів на підтвердження вказаного факту, не свідчить про невідповідність останніх вимогам законодавства.

Щодо обґрунтування позовних вимог в частині відсутності державної реєстрації додаткових угод від 10.09.2009р. до договорів оренди землі від 01.07.2009р., суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 204 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК України), визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" № 161-XIV, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України "Про оренду землі"), орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду землі" укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор прав самостійний у прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та відмову в такій реєстрації і здійснює повноваження тільки відповідно до закону. Дії державного реєстратора прав щодо державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" облік заяв про державну реєстрацію речових прав та встановлених щодо них обмежень, а також облік запитів стосовно надання витягів із Державного реєстру прав проводяться відповідно в базі даних обліку заяв та обліку запитів.

Дані обліку заяв про державну реєстрацію прав містять:

порядковий номер заяви про державну реєстрацію речового права або його обмеження;

дату та час (годину та хвилину) надходження заяви;

кадастровий номер об`єкта нерухомого майна, якщо право власності на нього вже зареєстроване;

відомості про особу, яка звернулася із запитом (для фізичних осіб - громадян України - прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців та осіб без громадянства - прізвище, ім`я та по батькові (у разі наявності), відомості про постійне місце проживання за межами України, а також дані про документи, які посвідчують особу; для юридичних осіб - резидентів - найменування, місцезнаходження, код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів - найменування, місцезнаходження із зазначенням країни, в якій зареєстровано юридичну особу), а також дані про документи, які посвідчують особу, що представляє нерезидента;

стислий зміст речового права та (або) встановлених обмежень, які необхідно зареєструвати, документи, що підтверджують правочини щодо нерухомого майна або обмеження речових прав чи відмову в такій реєстрації;

дату державної реєстрації речового права або його обмеження;

прізвище та ініціали державного реєстратора прав;

перелік документів, які додаються до заяви.

Частинами 1, 4 та 6 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав проводиться в такому порядку:

облік заяви про державну реєстрацію речових прав;

прийняття і перевірка документів, поданих для державної реєстрації речових прав;

установлення відсутності підстав для відмови в державній реєстрації речових прав;

державна реєстрація речових прав або відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав;

присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна;

видача документів, що підтверджують зареєстроване речове право.

Розгляд заяви і прийняття рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмову в реєстрації проводяться у строк, який не перевищує чотирнадцяти календарних днів з дня отримання органом державної реєстрації прав заяви та документів, необхідних для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Датою і часом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що зазначається в рішенні державного реєстратора прав, є дата і час внесення даних про присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна, внесення даних про інші речові права, внесення даних про правочини, у зв`язку з якими відбулася зміна власника (власників) об`єкта нерухомого майна та (або) зміна самого об`єкта нерухомого майна.

Згідно ч.ч. 1, 6, 7 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Облік заяв про державну реєстрацію прав проводиться в порядку їх надходження із зазначенням дати і часу.

У разі отримання заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, здійснюється облік заяви в базі даних обліку заяв із зазначенням дати і часу.

Пунктом 4.2. Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 174 від 02.07.2003р., який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації.

Отже вищевказаними приписами законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, було чітко врегульовано порядок укладення та проведення державної реєстрації договорів оренди землі.

При чому Велика Палата Верховний Суд у постанові від 15.01.2020р. у справі № 322/1178/17 зробила правовий висновок, згідно якого момент укладення договору визначено у статтях 368, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.

У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

У постанові від 18.06.2019р. у справі № 812/778/17 Верховний Суд дійшов висновку, що додаткова угода до договору оренди підлягала державній реєстрації як і договір оренди земельної ділянки. За встановлення у судовому процесі обставин відсутності факту державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки у сторін цієї додаткової угоди не виникли права та обов`язки, які нею визначені.

При чому у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015р. у справі № 819/1849/13-а висвітлена правова позиція, згідно якої орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення.

В ракурсі вищевикладеного слід зазначити, що позивачем не надано до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження фактів звернення 10.03.2010р. до Врадіївського реєстраційного відділу Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" із заявами про державну реєстрацію додаткових угод від 10.09.2009р. до договорів оренди землі, укладених 01.09.2007р. між позивачкою та відповідачем, подання вказаних додаткових угод на реєстрацію, як і самого факту проведення такої реєстрації або відмови у державній реєстрації.

Матеріали справи також не містять жодної інформації щодо звернення відповідача до державного реєстратора Врадіївської районної державної адміністрації чи іншого уповноваженого суб`єкта державної реєстрації, щодо проведення державної реєстрації додаткових угод від 10.09.2009р. до договорів оренди землі, укладених 01.09.2007р. між позивачкою та відповідачем в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Відповідачем також не надано жодних рішень уповноваженого суб`єкта державної реєстрації щодо розгляду питань стосовно державної реєстрації вказаних додаткових угод, як і судових рішень, в яких встановлені інші обставини, відміні від тих, які встановленні під час розгляду даної справи, чи якими визнано неправомірними дії суб`єкта державної реєстрації під час проведення державної реєстрації договорів оренди землі, укладених 01.09.2007р. між позивачкою та відповідачем, та додаткових угод до них від 10.09.2009р.

Частиною 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до суду, визначено, що у разі допущення технічної помилки (граматичної, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися.

У разі якщо допущена технічна помилка, виявлена після отримання заявником документів за результатом розгляду заяви, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України чи його територіальних органів.

У разі якщо допущена технічна помилка впливає на права третіх осіб, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі судового рішення.

Однак відповідачем не надано суду жодного доказу щодо його звернення в порядку, визначеному чинним законодавством, до уповноваженого суб`єкта державної реєстрації із заявою про виправлення допущеної помилки, яку, як зазначає відповідач, було допущено під час державної реєстрації додаткових угод від 10.09.2009р. до договорів оренди землі, укладених 01.09.2007р. між позивачкою та відповідачем.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання представниці відповідача Сотської С.О. на постанову Вищого адміністративного суду України від 15.04.2015р. у справі № к/800/42424/14, оскільки остання в силу приписів ст. ч. 2 ст. 82, ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", не має преюдиційного значення для розгляду даної справи та не є обов`язковою для врахування судами під час розгляду судових справ.

Також суд не приймає до уваги лист Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № Д-129/0-189/6-19 від 28.05.2019р., у якому останнє вказує, що вказані додаткові угоди пройшли державну реєстрації у Врадіївському реєстраційному відділі МРФ ДП "Центр ДЗК" за № 01 та № 04, як недостатній та недостовірний доказ, так як інформація зазначена в останньому суперечить інформації зазначеній у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 103562858 та № 103574342 від 13.11.2017р., № 225906606 та № 225906432 від 28.09.2020р., у листі № Д-35/0-0.25-35/141-17 від 07.09.2017р. Відділ у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки площею 1,83 га належної позивачці, складеного 10.11.2017р. державним інспектором Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Таким чином відповідачем не доведено факт державної реєстрації додаткових угод від 10.09.2009р. до договорів оренди землі, укладених 01.09.2007р. між позивачкою та відповідачем в порядку, визначеному чинним законодавством України, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а також на момент звернення до суду із даним позов, та як наслідок факт укладення вказаних додаткових угод, а відтак позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене в сукупності слідує, що позов підлягає задоволенню, при чому слід зазначити що вимоги позивачки відповідають приписам ст.ст. 15 та 16 ЦПК України (постанова Верховного суду від 22.05.2019р. у справі № 720/128/16-ц).

Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката та поштових витрат, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.137 ЦПК України витрати, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так представником позивачки разом з позовною заявою до суду було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, та розрахунок фактично понесених судових витрат, згідно якого витрати на правову допомогу становлять 7 500 грн. 00 коп.; договір про надання правової адвоката адвоката від 22.03.2020р., ордер серії ВК № 024792 від 16.04.2020р.; акт виконаних робіт від 01.10.2020р., підписаний позивачкою та адвокатом Рабекою М.М., з описом наданих послуг; прибутковий касовий ордер від 01.10.2020р. на суму 7 500 грн. 00 коп.

Частиною 2 ст. 140 ЦПК України визначено, що розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Представником позивача на підтвердження витрат пов`язаних з вчиненням дій щодо направлення на адресу відповідача заяви про зміну предмету позову надано фіскальний чек, службовий чек та опис вкладення від 02.06.2020р.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги позивачки до відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7 500 грн. 00 коп. та поштових витрат, пов`язаних з розглядом справи в сумі 46 (сорок шість) грн. 84 коп. є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням заяв позивачки про уточнення позовних вимог в частині зміни предмету позову, судовий збір, понесений позивачкою в сумі 3 363 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

У відповідності до ч. 2 ст. 133 ЦПК України та п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", з урахуванням заяв позивачки про уточнення позовних вимог в частині зміни предмету позову, позивачці підлягає поверненню судовий збір в сумі 1 (одна) грн. 00 коп. сплачений згідно квитанції № 12 від 23.03.2020р., та судовий збір в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. сплачений згідно квитанції № 116 від 03.06.2020р., як такий що внесений в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 137, 140, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою- задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 4,47 га, кадастровий номер :03:000:0417, та земельною ділянкою площею 1,83 га, кадастровий номер :03:000:0446, що розташовані на території Гуляницької (Покровської) сільської ради Врадіївського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва шляхом повернення їх у відповідача Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", а також шляхом заборони вчинення Приватним підприємством "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" будь-яких дій по використанню указаних земельних ділянок.

Стягнути з Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) грн. 20 коп.

Повернути платнику - ОСОБА_2 з Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 (одна) грн. 00 коп. сплачений згідно квитанції № 12 від 23.03.2020р., та судовий збір в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. сплачений згідно квитанції № 116 від 03.06.2020р.

Стягнути Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. та поштові витрати в сумі 46 (сорок шість) грн. 84 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано "23" листопада 2020 року.

Суддя Ф.Г. Сокол