Справа № 208/3415/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2020 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого Цаберябого Б.М.,

при секретарі Янченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.Кринички справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Горкуна Дмитра Олександровича до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про захист прав споживачів, шляхом розірвання кредитного договору № б/н від 21 серпня 2010 року, -

В С Т А Н О В И В :

Представник АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з цим позовом до суду та вказав, що 21 серпня 2010 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість станом на 30 квітня 2018 року в сумі 13389,74 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 2099,67 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 10176,27 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (факсована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 613,80 грн., які представник позивача і просить стягнути з відповідача, який є опікуном ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача 1762 гривні судового збору та застосувати у справі вимоги ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України про пропуск строку позовної давності стосовно позовних вимог зустрічного позову до АТ КБ «Приват Банк» та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник ОСОБА_1 , який приймає участь у справі в якості опікуна недієздатного ОСОБА_2 , позовні вимоги не визнав та звернувся до суду із зустрічним позовом, згідно якого вказав наступне. На момент отримання платіжної картки ОСОБА_2 з жодними умовами та правилами її користування не ознайомлювався, а крім заяви про видачу картки інших документів він не підписував. Також позивач за зустрічним позовом звертає увагу суду, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 2-050/11, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недієздатним. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з АТ КБ «Приват Банк» було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що дії АТ КБ «Приват Банк» щодо нарахування відсотків та пені, а також автоматичне списання грошових коштів із заробітної плати є підставою для розірвання договору. Тобто автоматичне списання грошових коштів які зараховувалися ОСОБА_2 в якості заробітної плати, нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, які нараховувалися та не були погоджені при отриманні платіжної картки, на думку представника позивача за зустрічним позовом, розцінюються як істотне порушення банком умов договору. На думку позивача за зустрічним позовом, оскільки банком здійснені нарахування які не були умовами договору на якому стоїть підпис відповідача за первісним позовом, то вказаний кредитний договір має бути розірвано. З урахуванням наведеного звернувся до суду із зустрічним позовом та просить розірвати кредитний договір № б/н, укладений 21 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «Приват Банк». При вирішенні перинного позову він вважає вартими уваги ті обставини, що ОСОБА_2 є недієздатним і не може нести цивільної відповідальності, а відповідач став опікуном недієздатного ОСОБА_2 вже після укладеного кредитного договору і не може відповідати за зобов`язання недієздатного, який уклав кредитний договір ще будучи дієздатним, також просить застосувати строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 21 серпня 2010 року між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_2 було укладений кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Факт укладення кредитного договору № б/н від 21 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є АТ КБ «Приват Банк», встановлено в судовому засіданні та підтверджується наявним підписом ОСОБА_2 у самому договорі.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2018 року в сумі 13389,74 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 2099,67 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 10176,27 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (факсована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 613,80 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 21 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Надані позивачем за первісним позовом Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Судом встановлено, що представник АТ КБ «Приват Банк» та представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 просять суд застосувати строк позовної давності як за первинним так і за зустрічним позовами в порядку ст. ст. 266, 267 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання кредиту укладений 21 серпня 2010 року, позовну заяву підписано 18 травня 2018 року, а останній рух грошових коштів по картці був 12 листопада 2010 року, тобто з цього часу починається відрахування строку позовної давності. Представником АТ КБ «Приват Банк» до суду клопотання про поновлення строку позовної давності подано не було.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що позивач за основним позовом пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, і відповідач просить застосувати наслідки спливу такого строку, суд за умови відсутності клопотання про поновлення строку позовної давності та поважних причин пропуску вказаного строку, вважає, що в задоволенні первинного позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Стосовно вимог про застосування строку позовної давності відносно ОСОБА_4 , суд вважає неможливим, оскільки останнього залучено до участі у справі 20 серпня 2019 року, звідки й починається обчислення строку позовної давності, який на час розгляду справи не сплинув.

Підставою для розірвання кредитного договору представник позивача по зустрічному позову вказує на необізнаність позичальника з усіма істотними умовами кредитного договору, внаслідок чого банком здійснені нарахування, які не були умовами договору. Проте в судовому засіданні встановлено, що позичальник був належним чином обізнаний з умовами кредитного договору, що засвідченого його підписом у довідці про умови кредитування. Тому позовні вимоги щодо розірвання кредитного договору суд вважає необгрунтованими, що обумовлює висновок суду про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки сторонам відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 268 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Акціонерному товариству комерційний банк "Приват Банк" в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення 13389,74 грн. заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 серпня 2010 року - відмовити.

ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" про захист прав споживачів, шляхом розірвання кредитного договору № б/н від 21 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та КТ КБ "Приват Банк" - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2020 року.

Суддя: Б. М. Цаберябий

р