ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 613/1185/19

провадження № 22-ц/818/1912/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Кравченко О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року в складі судді Шалімова Д.В.,

у с т а н о в и в :

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 в собі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що ОСОБА_1 проживав разом з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_3 є уродженкою Республіки Вірменія, на території якої проживають її батьки та родичі. За час сумісного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 10 червня 2016 року позивач надав згоду на виїзд дітей за кордон разом з матір`ю ОСОБА_3 строком на 1 рік, а саме - до 10 червня 2017 року. Відповідач 17 лютого 2017 року разом з дітьми виїхала до Єревану, Республіки Вірменія. Після закінчення строку дозволу ОСОБА_3 разом з дітьми не повернулась, зв`язку з ними немає. Вважає, що таке переміщення та утримання дітей є незаконним, діти підлягають якнайшвидшому поверненню до батька за місцем його проживання.

На підставі вищенаведеного ОСОБА_1 просив суд негайно повернути малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попереднім місцем проживання, а саме - за адресою: АДРЕСА_1 їх батьку ОСОБА_1 .

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних доказів на підтвердження аморальної поведінки відповідача, не довів, що ОСОБА_3 , перебуваючи у Республіці Вірменія, не піклується про неповнолітніх дітей, не забезпечує їх харчуванням, одягом, не виявляє до них батьківської турботи, не забезпечує їх право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Не доведено протиправної поведінки відповідача та її умисного ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, переконливих доказів загрози їх життю та здоров`ю внаслідок протиправних дій останньої. Крім того, позивачем не наведено будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення дітей з матір`ю, оскільки відібрання дітей позбавить їх материнської турботи та допомоги і може призвести до погіршення їх становища.

04 лютого 2020 року ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що діти знаходяться в Російській Федерації або в Республіці Вірменія. Дані країни дотримуються принципу повернення дітей за їх попереднім місцем проживання. Розпочата процедура на виконання Гаазької конвенції щодо повернення дітей була призупинена зі сторони Російської Федерації, після чого був поданий до суду позов. Вказує, що було направлено адвокатські запити до міграційної служби про встановлення місця реєстрації дітей, але відповіді не надано. На захист дітей від їх незаконного переміщення спрямована Конвенція про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Конвенція). Конвенція створює процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують, до країни постійного місяця проживання. Зазначає, що ОСОБА_3 самочинно змінила постійне місце проживання дітей, шляхом їх викрадення.

ОСОБА_3 та служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 30, батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі (а. с. 13).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 203, батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сторони у справі (а. с. 12).

10 червня 2016 року ОСОБА_1 дав згоду на тимчасові поїздки за кордон з України до Республіки Вірменії, транзитом через Російську Федерацію та Республіку Грузію, у період з 10 червня 2016 року по 10 червня 2017 року, малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі матері ОСОБА_3 . В заяві зазначено, що мати несе відповідальність за здоров`я дітей, якій він надав повноваження на час поїздки вирішувати усі питання, що стосуватимуться дітей, які можуть виникнути під час поїздок і яка по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечить повернення дітей в Україну.

Заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 1336 (а. с. 14).

Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит адвоката Натини А.О. від 13 квітня 2018 року діти за згодою батька, перетнули державний кордон України у пункті пропуску Бориспіль D (а. с. 16).

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали паспорти громадян Республіки Вірменії, згідно з пунктом 5 статті 4 Закону Республіки Вірменії «Про паспорт громадянина Республіки Вірменії», при цьому прізвища та громадянство дітей змінені не були (а. с. 37).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями Декларації прав дитини і зазначив, що дитина може бути розлучена із матір`ю лише за виняткових обставин, яких у цій справі не встановлено.

Проте суди першої інстанції при вирішенні цієї справи не звернув уваги на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (стаття 162 СК України).

Разом з тим, у разі, якщо один із батьків самочинно, без згоди другого з батьків, змінив місце проживання дитини, виїхавши за межі країни її постійного проживання, повернення дитини здійснюється за процедурою, визначеною Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Конвенція), а не шляхом подання позову про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання.

Положення цієї Конвенції регулюють правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання.

Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування (стаття 3 Конвенції).

При цьому під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає.

Договірна держава визначає Центральний орган для виконання функцій, покладених Конвенцією на такі органи. Центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції.

Зокрема, безпосередньо або через посередника, вони вживають усіх належних заходів для того, щоб:

a) виявити місцезнаходження дитини, що була незаконно переміщена або утримується;

b) запобігти нанесенню подальшої шкоди дитині або збитку зацікавленим сторонам шляхом вжиття або спричинення вжиття тимчасових заходів;

c) забезпечити добровільне повернення дитини або досягнення дружнього вирішення питань;

d) обмінюватися там, де це бажано, інформацією про соціальне походження дитини;

e) надавати інформацію загального характеру про законодавство їхніх держав, пов`язане із застосуванням Конвенції;

f) ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини та, якщо це доречно, організовувати або забезпечити ефективне здійснення права доступу;

g) якщо потребують обставини, надавати або сприяти наданню юридичної допомоги і консультацій, включаючи участь адвокатів і юридичних радників;

h) надавати таку організаційну допомогу, яка може бути необхідна і доречна для забезпечення безпечного повернення дитини;

i) обмінюватися інформацією про хід реалізації цієї Конвенції й у міру можливості усувати будь-які перешкоди до її застосування.

Відповідно до статті 8 Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Якщо Центральний орган, що одержав заяву, передбачену статтею 8, має підстави вважати, що дитина знаходиться в іншій Договірній державі, він без затримок передає заяву безпосередньо Центральному органу такої Договірної держави та відповідно інформує Центральний орган, що запитує, або заявника. Центральний орган держави, де знаходиться дитина, вживає або забезпечує вживання всіх належних заходів для добровільного повернення дитини. Судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей (статті 9, 10, 11 Конвенції).

Не вимагається ніяких гарантій, застав або депозитів, незважаючи на назву, для забезпечення оплати витрат на судові або адміністративні процедури, передбачені цією Конвенцією.

Ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається для виконання положень цієї Конвенції. Кожен Центральний орган несе свої власні витрати по застосуванню цієї Конвенції.

Центральні органи й інші публічні служби Договірних держав не вимагають сплати будь-яких зборів у зв`язку з заявами, надісланими відповідно до цієї Конвенції. Зокрема, вони не можуть вимагати будь-які платежі із боку заявника на відшкодування витрат на процедури, або тих, що виникають у зв`язку з участю адвокатів або радників. Проте вони можуть вимагати відшкодування витрат, що спричинені або будуть спричинені поверненням дитини.

Будь-яка заява, надіслана до Центральних органів або безпосередньо до судових або адміністративних органів Договірної держави відповідно до умов Конвенції, разом із прикладеними до неї або виданими Центральним органом документами або іншою інформацією, приймається судами або адміністративними органами Договірних держав (стаття 30 Конвенції).

Таким чином, вбачається, що ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , як батька на повернення малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до країни постійного проживання - в Україну, є саме ініціювання ним процедури повернення дітей у порядку, визначеному Конвенцією.

Такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права позивача, характеру порушення та спричиненим цим порушенням наслідкам.

До того ж в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що вже розпочато процедуру на виконання Гаазької конвенції щодо повернення дітей, яка була зупинена Російською Федерацією.

Згідно з пунктів 1,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанцій при вирішенні справи, встановивши правову природу спірних правовідносини, не звернув увагу на обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права і вирішив справу, керуючись положеннями СК України, у той час як питання щодо повернення дитини до країни її постійного проживання вирішується відповідно до Конвенції, яка згідно зі статтею статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Оскільки відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд вирішує справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог, а ОСОБА_1 при зверненні з цим позовом обрав неналежний спосіб захисту, який не є ефективним з огляду на характер і суть порушеного права та не призведе до його поновлення, колегія суддів ухвалює нове рішення, яким відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 376 ч. 1 п. 1, п. 4, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина