Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 761/29591/15-ц

провадження № 61-12609св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Олійник А. С. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємельянова Ксенія Вікторівна, Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дворніцьким Олександром Борисовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємельянова К. В. (далі - приватний нотаріус Ємельянова К. В.), Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 у віці 68 років. У Чотирнадцятій київській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу після померлої.

27 січня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ємельяновою К. В., згідно з яким майно, а саме: кв. АДРЕСА_1 за цією ж адресою, кв. АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що заповіт не відповідав внутрішній волі спадкодавця, тому підлягає визнанню недійсним. Вказував, що спадкодавець хворіла на рак підшлункової залози. 02 лютого 2015 року її прооперовано, вона проходила курс хіміотерапії, що також могло впливати на фізичний та психологічний стан спадкодавця.

З січня 2015 року стан померлої різко погіршився, разом із відповідачем вона поїхала до приватної клініки, де проходила необхідні процедури. Саме в цей час відповідач, не попередивши позивача, повіз матір до приватного нотаріуса з метою складення заповіту. Перед цими подіями мати бажала укласти договір дарування свого майна по 1/2 частині кожному сину, однак договір не був укладений у зв`язку із реєстрацією в квартирі неповнолітньої дитини, тому дійсна воля заповідача полягала в тому, щоб діти успадкували майно в рівних частках.

Позивач просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 27 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Ємельяновою К. В., зареєстрований за № 131.

Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не надав доказів того, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Висновок експертів викликає сумнів, оскільки він зроблений на неповно досліджених доказах.

Відомості з клініки «Інновація» не можна вважати належним та допустим доказом. Незважаючи на відповідну ухвалу суду, суд першої інстанції не допитав співробітників приватної клініки «Інновація», які самоухилися від прибуття в судове засідання, що призвело до істотних порушень у забезпеченні доказової бази позивача, отже до неповноти судового розгляду справи.

При складанні висновку експерт не врахував пояснення ОСОБА_5 , який підтвердив той факт, що померла важко хворіла, у зв`язку з чим не могла самостійно рухатися.

Суди не врахували пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили той факт, що померла важко хворіла, приймала сильнодіючі знеболювальні препарати і проходила курс хіміотерапії, тому не могла керувати своїми діями.

Суд апеляційної інстанції не врахував висновок ОСОБА_7 , який має ступінь кандидата медичних наук, вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «судово-психіатрична еспертиза» стосовно висновку судово-психіатричної експертизи від 23 червня 2017 року № 401. У резолютивній частині висновку ОСОБА_7 зазначено, що висновок судово-психіатричної експертизи від 23 червня 2017 року № 401 стосовно ОСОБА_3 складений з істотними порушеннями нормативних та медичних вимог.

Відмова суду апеляційної інстанції провести за клопотанням позивача повторну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу є необгрунтованою та необ`єктивною.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років померла ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними синами померлої ОСОБА_3

27 січня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ємельяновою К. В., згідно з яким майно, а саме: кв. АДРЕСА_1 за цією ж адресою, кв. АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_2 .

Згідно з висновком експерта від 23 червня 2017 року № 401 ОСОБА_3 за своїм психічним станом на момент складання заповіту 27 січня 2015 року будь-яким психічним розладом не страждала, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову є визнання заповіту недійсним з тих підстав, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки тяжко хворіла.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 202 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Верховний Суд зазначає, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право відповідно до закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно зі статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд виходить з того, що призначення ОСОБА_2 спадкоємцем є виключним правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивач не довів та не обґрунтував підстави недійсності заповіту, складеного ОСОБА_3 27 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ємельяновою К. В.

Згідно зі статтею 43 ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин покладається на сторону, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірний заповіт від 27 січня 2015 року складався ОСОБА_3 , дієздатність якої було перевірено, та врахувавши висновок експерта від 23 червня 2017 року № 401, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Суди встановили, що зміст заповіту прочитаний заповідачем та підписаний безпосередньо нею у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок її смерті.

Суди не встановили, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тому відсутні правові підстави вважати оскаржувати заповіт недійсним.

Посилання у касаційній скарзі на те, що при складанні висновку експерт не врахував пояснення ОСОБА_5 , який підтвердив той факт, що померла важко хворіла, у зв`язку з чим не могла самостійно рухатися, є безпідставними, оскільки не свідчить, що ОСОБА_3 у момент складання оскарженого заповіту не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Доводи касаційної скарги, що суди не врахували пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили той факт, що померла важко хворіла, приймала сильнодіючі знеболювальні препарати і проходила курс хіміотерапії, тому не могла керувати своїми діями, не спростовують висновки судів, оскільки ОСОБА_1 не виклав аргументів, які саме показання свідків могли вплинути на оцінку доказів у справі та спростувати висновки судів.

Відмовивши у призначенні повторної судової експертизи, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав суду відомості, що експертною установою при експертному дослідженні стану померлої було неповно досліджено медичну документацію, чи не взято до уваги будь-які конкретні обставини, які б вказували на її психічний стан, який позбавляв її можливості розуміти значення своїх дій.

Суд першої інстанції надав оцінку висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі, не встановив, що заповіт не відповідав волі спадкодавця, а її волевиявлення не було вільним.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Доводи клопотання про призначення повторної експертизи не містять посилання, що висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання оригіналів документів для проведення експертизи суд касаційної інстанції відхиляє з огляду на те, що позивач у судовому засіданні не посилався на те, що відповідні копії не відповідають оригіналам. Посилання на неотримання довідок щодо перебування ОСОБА_3 на психіатричному та наркологічному обліку не заслуговують на увагу, оскільки як на підставу позову позивач не посилався на такі обставини, не посилався на такі обставини і під час розгляду справи.

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок ОСОБА_7 , який має ступінь кандидата медичних наук, вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «судово-психіатрична еспертиза», стосовно висновку від 23 червня 2017 року № 401, оскільки, незважаючи на викладені недоліки проведення судової експертизи, цей висновок не спростовує висновок судово-психіатричної експертизи від 23 червня 2017 року № 401, що ОСОБА_3 за своїм психічним станом на момент складання заповіту 27 січня 2015 року будь-яким психічним розладом не страждала, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Висновок експерта не суперечить іншим доказам у справі, які суди дослідили та надали правову оцінку.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів щодо дослідження та оцінки доказів у справі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд зазначає, що в суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про проведення повторної судової експертизи, під час призначення первісної судової експертизи не вказував на невідповідність документів, які надані експертам, вимогам закону.

Доводи касаційної скарги, що відмова суду апеляційної інстанції провести за клопотанням позивача повторну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу є необгрунтованою та необ`єктивною, не дають підстави для скасування судових рішень відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з клопотанням, у якому просив зупинити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

З огляду на викладене немає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Дворніцьким Олександром Борисовичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. С. Олійник

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко