Постанова

Іменем України

16 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 761/35860/18

провадження № 61-1449св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

третя особа - всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області у складі судді Міланіч А. М. від 27 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Суханової Є. М., від 09 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», банк) про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову вказала, що 22 травня 2007 року між нею та банком було укладено кредитний договір № 93, за умовами якого вона отримала кошти у розмірі 70 000 доларів США строком до 21 травня 2032 року із сплатою 13 % річних. 20 грудня 2008 року було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 16,5% річних. 12 березня 2010 року було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 15% річних.

На забезпечення виконання її зобов'язань за вказаним кредитним договором 22 травня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Нотаріусом накладено заборону відчуження предмету іпотеки.

14 грудня 2017 року, у ході розгляду Бородянським районним судом Київської області цивільної справи № 360/1554/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з висновку експерта за результатами проведеної судово-економічної експертизи від 27 жовтня 2017 року, їй стало відомо про порушення її прав як споживача фінансових послуг за кредитним договором, так як експерт не зміг визначити наявність переплати за кожний місяць з обслуговування кредиту та формування банком зайво нарахованих відсотків, оскільки банківські виписки містили невідповідність дати складання кредитного договору, а також не видалось за можливе визначити нараховану до сплати суму заборгованості позичальника згідно з поданими банком позовної заяви та додатків, оскільки вихідні дані розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 06 липня 2015 року містять розбіжності з даними банківської виписки.

Ці висновки експерта, на її думку, свідчать про те, що обслуговування кредиту позичальника здійснювалось банком неналежним чином, тобто, якість обслуговування була неналежною.

За таких обставин позивач просила розірвати вищевказаний кредитний договір, а також додаткові договори до нього; визнати припиненим іпотечний договір від 22 травня 2007 року; зняти заборону вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 27 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено, що обслуговування отриманого нею кредиту здійснювалося банком неналежним чином, а тому відбулось порушення її прав як споживача фінансових послуг за кредитним договором. З врахуванням наведеного суди дійшли висновків щодо відсутності правових підстав для розірвання спірного договору.

При цьому суди не взяли до уваги висновок судово-економічної експертизи № 5124/17-45 від 27 жовтня 2017 року, оскільки він складений за результатами проведення експертизи у іншій справі щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором та стосується саме правильності нарахування суми заборгованості позивача за кредитним договором станом на 06 липня 2015 року. Та обставина, що експерт на підставі наданих йому на дослідження матеріалів не зміг надати відповідь на поставлені перед ним питання, не може свідчити про допущенні банком порушення прав позивача як споживача фінансових послуг за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року, прийнятій за результатом розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживачів. Так, суд у цій справі, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, констатував незаконність пунктів 1.4.1. та 4.3. спірного кредитного договору, який є предметом і у цій справі. Вказані обставини свідчать про надання банком позичальнику фінансових послуг неналежної якості та є преюдиційними, а тому суди попередніх інстанцій, не врахувавши їх під час вирішення цієї справи, порушили норми процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Банк включив до кредитного договору умови, які є несправедливими та обмежують права споживача у зв`язку відсутністю у ньому правових обґрунтувань в частині розміру нарахувань та сукупної вартості кредиту, а також свідчать про надання банком послуг з кредитування неналежної якості.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 21 січня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 93 , за умовами якого позивач отримала кошти в розмірі 70 000 доларів США строком до 21 травня 2032 року із сплатою 13 % річних.

На забезпечення виконання її зобов`язань за вказаним кредитним договором 22 травня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Нотаріусом накладено заборону відчуження предмету іпотеки.

20 грудня 2008 року було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 16,5% річних.

12 березня 2010 року було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 15% річних.

Відповідно до пункту 1.4.1 кредитного договору від 22 травня 2007 року № 93 за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у розмірі 21 долара США, що становить 0,03% річних від суми кредиту.

Відповідно до пункту 4.3 цього договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту та за несвоєчасну сплату комісій, передбачених пунктом 2.6.3 цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, але не менше еквівалента 50 грн.

Постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року частково задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживачів (справа № 761/35318/15-ц), справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку із тим, що суди не надали належної правової оцінки заяві банку про застосування строку позовної давності, а також у зв'язку із тим, що передбачена пунктом 1.4.1 кредитного договору щомісячна плата у розмірі 21 дол. США є незаконною.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року у справі № 761/35318/15-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.4.1 кредитного договору № 93, укладеного 22 травня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В решті вимог відмовлено.

Відомостей про набрання цим судовим рішенням законної сили матеріали справи та Єдиний державний реєстр судових рішень не містять.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 02 лютого 2018 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2 відмовлено (справа № 360/1554/15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог з огляду на висновки судово-економічної експертизи № 5124/17-45 від 27 жовтня 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом

Частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Отже, реалізація права споживача на розірвання кредитного договору можлива, якщо споживачем дотримано три умови, передбачені законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасне (разом з відкликанням згоди) повернення виданого кредиту або отриманого товару за договором; сплата процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Суди попередніх інстанцій, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог, надали належну правову оцінку змісту умов укладеного між сторонами кредитного договору та правильно виходили з того, що позивачем не доведено, що обслуговування отриманого нею кредиту здійснювалося банком неналежним чином, а тому відбулось порушення її прав як споживача фінансових послуг за кредитним договором.

Установивши наведені обставини на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання кредитного договору розірваним з тих підстав, з якими позивач пов`язує таке розірвання.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що позивач фактично не згоден із діями банку щодо нарахування боргу за спірним кредитним договором, однак оцінка цих дій може мати місце у випадку наявності спору щодо виконання умов договору, а не у випадку спору щодо наявності правових підстав для розірвання цього договору, зокрема і з приводу надання банком послуг із обслуговування кредиту неналежної якості.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача як на підставу для задоволення позову на висновок судово-економічної експертизи від № 5124/17-45 від 27 жовтня 2017 року, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України).

Разом із тим суди попередніх інстанцій підставно не узяли до уваги вказаний висновок судово-економічної експертизи, оскільки він складений за результатами проведення експертизи у іншій справі щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором та стосується саме правильності нарахування суми заборгованості позивача за кредитним договором, а не обставин, з якими позичальник як споживач пов'язував підстави для розірвання цього договору.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року- без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара