КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року місто Київ.

Справа 757/49288/17-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13543/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року ( у складі судді Писанця В.А., повний текст судового рішення складено 13 травня 2020 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення шкоди та упущеної вигоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у серпні 2017 року звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та уточнень до неї просив стягнути з ОСОБА_2 збитки від упущеної вигоди в сумі 144 240,35 грн., мотивуючи тим, що рішенням апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 12 вересня 2012 року, скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2012 року і ухвалено нове про стягнення з відповідача ОСОБА_2 інфляційних втрат в сумі 36 525,25 грн. та 3% річних у розмірі 6 618,15 грн.

На думку позивача, оскільки відповідач рішення апеляційного суду від 12 вересня 2012 року на час подачі позову не виконав, тому у період з 13 вересня 2012 року по 01 травня 2019 року відповідно до положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, йому нараховуються збитки від упущеної вигоди на загальну суму 144 240,35 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, 13 липня 2020 року ОСОБА_1 через поштове відділення подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції порушено розумні строки виготовлення повного тексту оскаржуваного рішення. Вважає, що рішення ухвалене в інтересах відповідача, позивача обмежено у праві на доступ до суду всупереч ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПКУ. Суд не надав правової оцінки діям відповідача, відмовляючи в позові не врахував п.1 ст. 6 Конвенції від 04.11.1950 про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Вказує, що місцевим судом не виконано вимоги ст.ст. 2,3,263 ЦПКУ.

Суд першої інстанції неправомірно послався на правовий висновок ВСУ у постанові від 21.01.16 у справі №6-2759цс15, а мав знати, що ВП ВС , розглядаючи справу №686/21962/15-ц, прийняла постанову від 16.05.2018, відповідно до якої суд відступив від позиції Верховного Суду України та зазначив, що у ст. 625 ЦКУ встановлені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобовязання, незалежно від підстав його виникнення, і що приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює окремі види зобовязань.

Ухвалою від 08жовтня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 10 листопада 2020 року відповідачем відзиву не подано.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

В силу положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи в задоволені позову, суд вважав встановленими такі обставини.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2006 року, яке набрало законної сили і є чинним, з відповідача на користь позивача в погашення заборгованості за Договором позики між сторонами від 27 лютого 2002 року стягнуто суму боргу у розмірі 47 880,00 грн. та 3% річних в сумі 4309,00 грн., а всього у розмірі 52 189,20 грн.

Рішенням апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 12 вересня 2012 року, яким скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2012 року і ухвалено нове рішення, за період прострочення виконання зазначеного рішення суду від 14 березня 2006 року, з дати, після набрання рішенням законної сили 20 травня 2006 року і по день сплати останньої суми в рахунок заборгованості, тобто за період з 21 липня 2006 року по 20 травня 2011 року, на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача стягнуто суму індексу інфляції в сумі 36 526,00 грн. та суму 3% річних у розмірі 6 618,00 грн. (а.с. 5)

Судові рішення набрали законної сили, що не заперечували сторони у справі.

На думку позивача, оскільки відповідач рішення суду, яким на його користь стягнуто 3% річних та індекс інфляції в загальному розмірі 36 526 + 6 618=43144 грн. на час подачі позову не виконав, тому у період з 13 вересня 2012 року по 01 травня 2019 року відповідно до положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, йому нараховуються збитки від упущеної вигоди на загальну суму 144 240,35 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання між сторонами виникли зокрема із договору позики.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Предметом даного позову є вимоги про стягнення інфляційних втрат та упущеної вигоди вже при невиконанні рішення суду, за яким боржника притягнуто до відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України до моменту виконання грошового зобов`язання.

З огляду на те, що суд встановив, що боргове зобова`язання відповідачем виконано в травні 2011 року і з останнього вже стягнуто 3% річних та індекс інфляції до дати повернення боргу, районий суд дійшов висновку про безпідставніцсть заявлених позовних вимог.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову в задоволені позову колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частиною третьою статті 653 ЦК України.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена цією статтею, передбачають насамперед договірні правовідносини, про що свідчить системний аналіз положень розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу, в якому розміщено статтю 625 ЦК України.

Традиційно підставами виникнення майнових зобов`язань називаються обставини, визначені законом як юридичні факти, у складі яких вирізняють договір і правопорушення (делікт). Судове рішення про стягнення індексу інфляції та 3% річних не є юридичним фактом, що породжує деліктні правовідносини, ним є сама шкода, як певні негативні зміни в майновому стані потерпілого, тому й самі деліктні правовідносини виникають в момент завдання шкоди.

Рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання (наприклад, при відшкодуванні шкоди) встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг із моменту правопорушення. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди. Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов`язання.

Слід також зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами.

У справі, яка розглядається, спір виник через тривале невиконання рішення в цивільній справі про стягнення з відповідача сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, і за обставинами даної справи встановлено, що попереднім рішенням суду з відповідача вже стягнуто і 3% річних і індекс інфляції до моменту повернення відповідачем боргу та виконання первинного грошового зобов`язання.

Посилання апелянта на рішення ВП ВС від 16.05.2018 колегія суддів не приймає, бо обставини встановлені у вищевказаній постанові відрізняються від обставин в даній справі. В даній справі встановлено, що раніше судом стягнуто 3% річних та інфляцію до дня фактичного виконання відповідачем зобов`язання. А позивач в даній справі просить стягнути 3% та індекс інфляції, які нараховує на суму, яка вже становить інфляційні витрати та 3% нараховані до дня фактичного повернення боргу.

Також колегія суддів встановила, що позивач не довів, що індекс інфляції та 3% річних нараховані ним на суму присуджену за рішенням суду,- є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Позивач не довів, що внаслідок не виконання рішення суду, яким стягнуто 3% річних та індекс інфляції позивач мусить зробити витрати для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) у визначеному позивачем розмірі;

Також позивач не довів, що він не отримав доходи, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби рішення суду про стягнення 3% річних та індексу інфляції було виконано одразу після набрання ним законної сили.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на користь позивача рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року з Дарницького ВВС м. Києва стягнуто 43 144 грн. 40 коп., а також моральна шкода 1 000 грн. Зі змісту рішення встановлено, що саме бездіяльність органів ДВС, стала причиною не виконання того ж рішення, за не виконання якого позивач в даній справі просить стягнути збитки з боржника.

Доводи скарги про порушення судом прав позивача на доступ до суду є безпідставні, оскільки суд прийняв позов та розглянув його в межах заявлених вимог, без порушень норм процесуального законодавства.

Посилання на те, що суд був не безстороннім також є недоведеними. Колегією встановлено, що заяви про відвід суду правомірно відхилялись судом.

Інші доводи скарги на законність рішення не впливають та не спростовують висновку суду про безпідставність та недоведеність заявлених вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: