Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 522/17929/16-ц

провадження № 61-20863св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи без самостійних вимог на боці відповідачів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Дячука Павла Миколайовича на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2018 року в складі судді Загороднюка В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він у 2008 році придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).

У 2016 році від свого знайомого позивач дізнався про те, що його квартира належить іншій особі.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна 28 березня 2014 року відбулась реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Осінцевою В. М. При цьому від імені позивача, як продавця, дії вчиняла ОСОБА_5 на підставі довіреності від 19 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом міста Кишинів, Республіка Молдова, Кисельовою Ольгою .

Надалі 31 березня 2014 року ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_6 договір позики грошових коштів, в якості забезпечення за яким вони уклали договір іпотеки (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. від 31 березня 2014 року за реєстровим № 466.

12 вересня 2014 року, на підставі вищезазначеного договору іпотеки право власності на спірну квартиру набув ОСОБА_6

22 березня 2016 року ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 22 березня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю.

В той же день, 22 березня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір позики і договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю., предметом іпотеки за яким надана спірна квартира.

В спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , а також інші особи.

Позивач зазначає, що ніколи не підписував довіреності на продаж своєї квартири, про що свідчить відповідь нотаріуса та висновок експертизи.

Посилаючись на те, що квартира вибула із власності позивача незаконним шляхом, та це не відповідає волевиявленню законного власника, позивач просив суд, з урахуванням уточненої позовної заяви, визнати недійсною довіреність на вчинення відчуження спірної квартири від імені позивача, видану на ОСОБА_5 і ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В. М.; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру; виселити ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають у спірній квартирі; визнати недійсними договір іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117 та договір про внесення змін № 1 до вищезазначеного іпотечного договору від 22 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. від 09 квітня 2016 року, реєстровий № 168, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В ході судового розгляду справи ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 12 березня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про залучення співвідповідача по справі задоволено. Залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог на боці відповідачів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна, виселення осіб, визнання недійсним договору іпотеки - задоволено.

Визнано недійсною довіреність на вчинення відчуження квартири АДРЕСА_1 , видану на ОСОБА_5 і ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Осінцевою В. М., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Визнано недійсними договір іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О. Ю. та договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О.Ю. 22 березня 2016 року за реєстровим № 117, від 09 квітня 2016 року, реєстровий № 168, які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 929,21 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах судової справи наявні належні та допустимі докази того, що волевиявлення учасника правочину - ОСОБА_1 не було, правочин від його імені було здійснено іншою особою за довіреністю, виготовленою з використанням підробленого невстановленою особою підпису позивача. ОСОБА_1 не підписував довіреність і не мав наміру укладати договір купівлі-продажу своєї квартири, його укладення суперечить положенням частини третьої статті 207 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України).

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2018 року - залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були повно встановлені обставини, які мають значення для справи та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги ОСОБА_11 .

15 листопада 2019 року ОСОБА_4 , в особі адвоката Дячука П. М., через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасуватирішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

Судами не було витребувано інформації з прикордонної служби Молдови, не витребувано оригінал оскаржуваної довіреності.

Виселяючи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а також інших осіб зі спірної квартири, суди не встановили, чи проживає ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у спірній квартирі, та не встановили чи проживає взагалі хтось у квартирі. Суд ухвалив рішення стосовно осіб, яких не було залучено до участі у справі, не було встановлено їх прізвища, ім`я та по батькові.

Судами залишено без уваги той факт, що проведення почеркознавчої експертизи підпису позивача, що виконаний на оскаржуваній довіреності, проведено не за оригіналом довіреності, а за копією довіреності, у зв`язку з чим висновок експертизи є недопустимим доказом.

Суди не встановили з яких підстав спірну квартиру придбав громадянин іншої держави та не дослідив чи перебував позивач в період написання довіреності в іншій державі. Також, суди не вирішили питання щодо повернення грошових коштів та встановлення відповідальної особи, яка має відшкодовувати завдану шкоду всім учасникам всіх правочинів.

Суди залишили поза увагою, той факт, що відносно спірного майна наявний неоскаржений договір іпотеки, що укладений 31 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Вказаний документ є правовстановлюючим документом, на підставі якого у ОСОБА_6 виникло право власності на спірну квартиру.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Приморського районного суду міста Одеси.

Справа надійшла до Верховного суду у січні 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду у складі п`яти суддів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_4 , поданої адвокатом Дячуком П. М., на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають в повній мірі.

Фактичні обставинисправи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пономаренко І.В. від 30 квітня 2008 рокупозивачу ОСОБА_1 належала спірна квартира, про що зроблено реєстраційний запис № 2564. Договір зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 14 травня 2008 року, реєстраційний номер 10710090, номер запису 459 в книзі 662пр-18(Т. 1 а. с. 11, 12).

28 березня 2014 року спірна квартира за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Осінцевою В. М., була продана відповідачці ОСОБА_2 , реєстраційний номер договору 625. Відповідно до договору купівлі-продажу спірної квартири від 28 березня 2014 року, під час його укладення від імені ОСОБА_1 , як продавця, дії вчиняла відповідач ОСОБА_5 на підставі довіреності від 19 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Кисельовою Ольгою (місто Кишинів, Республіка Молдова). Зазначена довіреність від 19 березня 2014 року на вчинення відчуження спірної квартири була видана від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в місті Кишинів, Республіка Молдова (Т. 1 а. с. 227).

31 березня 2014 року ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_12 договір позики грошових коштів, в якості забезпечення за яким вони уклали договір іпотеки (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. від 31 березня 2014 року за реєстровим № 466 (Т. 1 а. с. 199-206).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 26715570 від 12 вересня 2014 року, на підставі вищезазначеного договору іпотеки ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру(Т. 2, а. с. 11).

22 березня 2016 року ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 22 березня 2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю.(Т. 1, а. с 24-27, Т. 2 а. с. 2-3).

Також, 22 березня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір позики на суму 40 000, 00 грн, в забезпечення якого сторони уклали договір іпотеки від 22 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю., предметом іпотеки за яким надана спірна квартира(Т. 2 а. с. 35-39).

09 квітня 2016 року ОСОБА_3 уклала із відповідачем ОСОБА_4 договір позики на суму 300 000,00 грн, в забезпеченням за яким також стала спірна квартира, про що сторони уклали договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О. Ю. 22 березня 2016 року за реєстровим номером 117(Т. 2 а. с. 32-34).

Із матеріалів, наданих приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Осінцевою В. М. в якості письмових доказів, встановлено, що під час укладання договору купівлі-продажу від 28 березня 2014 року сторонами використовувався дублікат договору купівлі-продажу від 30 квітня 2008 року, на підставі якого позивач був власником спірної квартири.

Відповідно до відповіді нотаріуса Кисельової Ольги № 14 від 09 грудня 2017 року на заяву ОСОБА_1 , встановлено, що нотаріусом не засвідчувалася довіреність від імені ОСОБА_1 19 березня 2013 року, а реєстраційний номер 258 не відповідає зазначеній даті. Окрім того, бланк серії АС № 526885 взагалі не використовувався вказаним нотаріусом. Також нотаріус поясняє, що не може видати дублікат або копію цієї довіреності у зв`язку з тим, що відсутній сам факт засвідчення такої довіреності (Т 2, а. с. 113).

З копії витягу з ЄРДР від 24 лютого 2016 року, встановлено, що позивач звертався з заявою про скоєння шахрайських дій відносно спірної квартири до правоохоронних органів. На підставі вказаної заяви слідчим управлінням Головного управління Національної поліції України в Одеській області було розпочато досудове розслідування № 0000120 за частиною чертвертою статті 190 Кримінального Кодексу України (далі - КК України).

Відповідно до висновку експерта № 261-П від 25 червня 2018 року про проведення почеркознавчої експертизи, яка була призначена та проведена під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000120, яке проводиться СУ ГУНП України в Одеській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною чертвертою статті 190 КК України, за заявою ОСОБА_1 , підпис в довіреності від імені ОСОБА_1 19 березня 2013 року, посвідченої публічним нотаріусом міста Кишинів Кисельовою Ольгою, реєстраційний номер 258, виконана не самим ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням почерку ОСОБА_1 (Т. 2 а. с. 201-219).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Предметом спору у цій справі є визнання недійсною довіреності; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири; витребування квартири; виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають у спірній квартирі; визнання недійсними договору іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117 та договору про внесення змін № 1 до вищезазначеного іпотечного договору від 22 березня 2016 року.

Щодо позовних вимог про визнання довіреності недійсною; про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2014 року; витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру; визнання недійсними договору іпотеки від 22 березня 2016 року та договору про внесення змін № 1 до іпотечного договору.

Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між позивачем та відповідачами спору про право власності спірної квартири, та її незаконне відчуження, оскільки, на думку позивача, квартира ним не відчужувалась, волевиявлення на таке відчуження було відсутнє, довіреність на відчуження він не підписував. Договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2014 року, укладений між позивачем, дії від імені якого вчиняла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , а також договір іпотеки від 22 березня 2016 року та договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушують його право на користування та розпорядження належною йому квартирою.

Вказані вимоги свідчать про приватноправовий характер спірних правовідносин, тому ці позовні вимоги правильно заявлені в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачене право на звернення до суду за захистом свого права і встановлені способи захисту, серед яких є визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до вимог статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до вимог статті 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, вольова дія однієї сторони. На довіреність, як на цивільний правочин розповсюджуються загальні вимоги закону щодо правочинів.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи позивач є власником спірної квартири.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для його задоволення, посилався на те, що він ніколи не мавволевиявлення на укладення оспореної ним довіреності на вчинення відчуження спірної квартири від його імені, видану на ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та не підписував її.

Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірний правочин позивач не підписував та, відповідно, істотних умов його не погоджував.

На підтвердження вказаних обставин щодо неукладення спірного правочину належним доказом є висновок експерта від 25 червня 2018 року № 261-П, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності від 19 березня 2013 року, посвідченої публічним нотаріусом міста Кишинів Кисельовою Ольгою , реєстраційний номер 258, виконана не самим ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням почерку ОСОБА_1 . Також належними доказами є відповідь нотаріуса Кисельової Ольги від 09 грудня 2017 року, відповідно до якої останньою не засвідчувалась довіреність від імені ОСОБА_1 19 березня 2013 року, а бланк серії АС № 526885 нею не використовувався.

Виходячи з вищезазначеного, висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про визнання недійсною довіреність на вчинення відчуження спірної квартири видану на ОСОБА_5 і ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 , є правильними та обґрунтованими та не підлягають скасуванню.

Відповідачами наведені обставини не спростовані, доводи касаційної скарги також зазначені обставини не спростовують.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_1 , від імені якого діяла відповідач ОСОБА_5 , на підставі довіреності від 19 березня 2014 року, та ОСОБА_2 .

Оскільки судами на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу квартири не було, правочин від його імені було здійснено іншою особою за довіреністю, виготовленої з використанням підробленого невстановленою особою підпису позивача, останній не мав наміру укладати вищевказаний договір купівлі-продажу, то такий договір купівлі-продажу порушує права та законні інтереси позивача, як власника квартири, тому підлягає визнанню недійсним.

Крім того, як встановлено судами 31 березня 2014 року ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_6 договір позики грошових коштів, в якості забезпечення за яким вони уклали договір іпотеки (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. від 31 березня 2014 року за реєстровим № 466, на підставі якого ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру.

22 березня 2016 року ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю.

Також, 22 березня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір позики і договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю., предметом іпотеки якого є спірна квартира.

Оскільки, останнім власником квартири є відповідач ОСОБА_3 , то вимога про витребування майна є похідною від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2014 року.

Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про задоволення вимоги позивача та витребування квартири із незаконного володіння ОСОБА_3 є правильним та обґрунтованим, прийнятий з правильним застосуванням норм матеріального права, оскільки спірна квартира вибула із володіння та користування позивача без його відома, договорів купівлі-продажу та довіреностей він не укладав та не видавав, квартира вибула з його володіння не з його волі.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про визнання недійсними договору іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117 та договору про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 09 квітня 2016 року № 168, посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О. Ю., які укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки такі договори порушують право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження свого майна.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2014 року; витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири; визнання недійсними договору іпотеки від 22 березня 2016 року та договору про внесення змін № 1 до іпотечного договору є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири; витребування майна та визнання недійсними договору іпотеки та договору про внесення змін до іпотечного договору.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції в зазначеній частині не спростовують.

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають у спірній квартирі.

Згідно статті 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Тлумачення статті 15, 16 ЦК України дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Задовольняючи позовні вимоги та виселяючи ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають у спірній квартирі, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки вказані особи проживають у спірній квартирі, вбачається, що позивач фактично позбавляється можливості в тому числі відновлення свого порушеного права, враховуючи, що витребувавши належне йому майно, він все одно буде позбавлений реальної можливості його використання за наявності інших осіб, що проживають в квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони відповідають нормам матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що виселяючи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а також інших осіб зі спірної квартири, суди не встановили, чи проживає ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у спірній квартирі, та не встановили чи проживає взагалі хтось у квартирі є безпідставними та не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем доведено.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Оскільки спірна квартира вибула з права власності позивача без його волі та витребувана у ОСОБА_3 на користь позивача, тому у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та інших осіб, що з їх згоди проживають, не буде будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд ухвалив рішення стосовно осіб, яких не було залучено до участі у справі, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки такі з касаційною скаргою не звертались та не уповноважували на це ОСОБА_4 .

Доводи касаційної скарги, що судами не було витребувано інформації з прикордонної служби Молдови, не витребувано оригінал оскаржуваної довіреності, суди не встановили з яких підстав спірну квартиру придбав громадянин іншої держави та не дослідив чи перебував позивач в період написання довіреності в іншій державі є безпідставними, та спростовуються матеріалами справи.

Також є неприйнятними доводи касаційної скарги про те, що суди не вирішили питання щодо повернення грошових коштів та встановлення відповідальної особи, яка має відшкодовувати завдану шкоду всім учасникам всіх правочинів, оскільки вказані вимоги не були предметом розгляду у даній справі.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що сторони не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про відновлення своїх прав на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця.

Доводи касаційної скарги, про те, що суди залишили поза увагою, той факт, що відносно спірного майна наявний неоскаржений договір іпотеки, що укладений 31 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , вказаний документ є правовстановлюючим документом, на підставі якого у ОСОБА_6 виникло право власності на спірну квартиру не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Дячук ом Павл ом Миколайович ем , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. П. Штелик