ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року місто Херсон

єдиний унікальний номер справи 766/4714/16-ц

номер провадження: 22-ц/819/1037/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя (суддя-доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Семиженко Г.В.,

секретар Дундич А.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача, адвоката Афанас`євої Ж.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11.12.2017 року ухвалене у складі судді Дорошинської В.Е. у справі № 766/4714/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про захист прав споживача, стягнення шкоди

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», в якому після уточнень позовних вимог просив стягнути з банку на його користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01 липня 2016 року по 18 грудня 2016 року у розмірі 1770467 грн 46 коп. на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 лютого 2016 року між ним та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено строковий договір банківського вкладу «Депозит Стабільний» в іноземній валюті, за умовами якого ним внесено грошові кошти у розмірі 18900,22 доларів США на відкритий банком депозитний рахунок, строком на 3 місяці за відсотковою ставкою 10,258% річних.

26 травня 2016 року закінчився строк дії депозитного договору і в цей же день він звернувся до банку з наміром отримати вклад разом з нарахованими процентами, однак представником банку йому в усній формі було відмовлено, оскільки банком тимчасово встановлені обмеження по видачі готівкових коштів в національній та іноземній валюті з поточних рахунків клієнтів через каси в межах 5000,00 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Після чого в той же день він звернувся до банку із заявою про повернення депозиту одноразово у повному обсязі, на що отримав лист банку від 27.05.2016 року № 24-10/2382278, в якому йому відмовлено у поверненні депозиту і нарахованих відсотках.

Вказував, що за період з 26 травня 2016 року по 28 грудня 2016 рік отримував частинами кошти з депозитного рахунку по 186-200 доларів США за один раз, останню суму у розмірі 1188,85 доларів США отримав 28 грудня 2016 року.

Вважає такі дії протиправними та такими, що порушують його конституційні права і умови укладеного між сторонами договору, у зв`язку з порушенням права власності на належне йому майно шляхом позбавлення права розпоряджатися своїми коштами, йому завдано моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини просив суд задовольнити його вимоги.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11.12.2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права (неправильному тлумаченні закону) дійшов помилкового висновку про те, що сума банківського вкладу не є результатом виконання роботи (надання послуги), та відмовив у задоволенні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, на думку апелянта суд безпідставно не застосував правовий висновок, який зробив Верховний Суд України у справі за №6-37цс16 від 11.05.2016 року та у справі №6-2128 цс16 від 13.03.2017 року, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права та не навів у рішенні мотивів відступу від наведеного висновку.

Вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що за період з травня по грудень 2016 року майже 7 місяців йому довелось 94 рази звертатися до відповідача з тим, щоб отримати свої кошти по 186-200 дол. США за один раз. Враховуючи те, що він живе на відстані більшій ніж 100 км від м. Херсон наведені обставини щодо отримання своїх коштів порушили його звичний спосіб життя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, адвокат Афанас`єва Ж.Л. зазначає, що банк був зобов`язаний тимчасово змінити порядок повернення коштів клієнтам у зв`язку із встановленими обмеженнями Національного Банку України, а тому під час дії таких обмежень не підлягає нарахуванню пеня в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення, що передбачена ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та постільки правовідносини банківського вкладу є договірними відповідальність сторін договору у вигляді компенсації моральної шкоди не передбачено.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового апеляційного розгляду справи сторони підтримали свої доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача, адвокат Афанас`єва Ж.Л. заперечувала щодо наявності вини в діях банку щодо несвоєчасного повернення коштів, пояснивши, що кошти у порядку та в терміни, передбачені договором були перераховані на поточний рахунок ОСОБА_1 , а отже зобов`язання банку є виконаними. Крім того, вважає, що банк виконував розпорядження позивача на видачу готівки, який на власний розсуд зазначав розмір сум необхідних для зняття.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 26.02.2016 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Депозит Стабільний» у доларах США, за яким банк прийняв від вкладника та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в розмірі 18900,22 доларів США за відсотковою ставкою 10,258% річних, строком на три місяці, строк повернення депозиту встановлено 26.05.2016 року.

26 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до банку з заявою, в якій просив видати належні йому грошові кошти у повному обсязі, а також зазначав, що його не влаштовує отримання грошей в межах 5000,00 грн у еквіваленті за курсом Національного Банку України.

Проте, вимоги ОСОБА_1 банком виконані не були. Листом від 27 травня 2016 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» повідомив ОСОБА_2 про те, що банком було тимчасово встановлені обмеження (ліміти) на операції по видачі готівкових коштів у національній та іноземній валюті з поточних рахунків клієнтів через каси банка. У вказаному листі банком, не зазначено, на підставі чого ним було здійснено такі обмеження.

Грошові кошти за вкладом разом із нарахованими процентами в сумі 18900,22 долари США були повернуті позивачу за період з 26.05.2016 - 28.12.2016 рік.

Зазначені обставини не оспорюються представником відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01 липня 2016 року по 18 грудня 2016 року у розмірі 1770467 грн 46 коп. на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції вважав, що в розумінні вказаної норми закону банківський вклад не є результатом роботи чи надання послуг.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з таких підстав.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі 3% загальної вартості замовлення.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі 6-2128 цс16.

Отже висновок суду першої інстанції про те, банківський вклад не є результатом роботи чи надання послуг є помилковим та таким, що зроблений на неправильному тлумаченні закону.

За положеннями ч.3 ст.1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

За умовами укладеного між сторонами договору банківського вкладу від 26.02.2016 року сторони визначили, що виплата процентів та повернення депозиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача.

Відповідно до ч.3 ст.1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом ( ч.3 ст.1068 ЦК України).

Верховний суд України приймаючи 25.12.2013 р. постанову у справі № 6-140цс13 висловив наступну правову позицію відповідно до змісту ст. 526,1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язань є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 ЦК України)

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 26.05.2016 року звертався до банку з вимогою видати належні йому грошові кошти у повному обсязі з посиланням на те, що його не влаштовує отримання грошей в межах 5000,00 грн у еквіваленті за курсом Національного банку України.

Вимоги вкладника не були задоволені відповідачем. Відмова банку про повернення вкладу в повному обсязі мотивована тимчасово встановленими обмеженнями на операції по видачі готівкових коштів у національній та іноземній валюті з поточних рахунків клієнтів через каси банка. При цьому банк не зазначає, на підставі чого ним було здійснено такі обмеження.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 03 березня 2016 року №140, яка діяла на час звернення ОСОБА_3 з вимогою про повернення належних йому коштів та, яка обмежувала видачу грошових коштів на добу в межах 50000,00 грн, з 07 червня по 13 вересня 2016 рік обмеження діяли в межах 100000,00 грн на добу, з 15 вересня по 12 грудня 2016 року в межах 250000,00 грн на добу.

Як свідчать матеріали справи банк всупереч встановленим Національним Банком України обмеженням здійснював виплату позивачеві коштів у значно меншому розмірі, а саме 5000,00 грн на добу, що за курсом НБУ на час видачі коштів становило 200,00 доларів США, останню суму вкладу позивач отримав 28.12.2016 року в розмірі 1188,80 дол. США.

Доводи представника банку щодо власного розсуду позивача на зняття готівки в сумі 5000,00 грн на добу, як підставу відсутності вини банку в несвоєчасному поверненні депозиту спростовуються вищенаведеними обставинами щодо листування позивача з банком та його вимогою видати йому кошти в повному обсязі, а також його незгодою щодо видачі коштів в межах 5000,00 грн у еквіваленті за курсом Національного Банку України.

За таких обставин, застосовуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів» у поєднанні з Постановою Правління Національного Банку України № 140 від 03.03.2016 року з подальшими змінами внесеними до неї, ураховуючи встановлені судовим розглядом обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновків про те, що банк не був позбавлений можливості видати позивачу належні йому кошти значно швидше з урахуванням обмежень, встановлених наведеною постановою, а тому на нього покладається відповідальність у вигляді стягнення пені за увесь час порушення зобов`язання.

Вирішуючи питання стягнення пені, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

Зважаючи на те, що пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Здійснивши перевірку правильності нарахованої позивачем пені у відповідності до вимог ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням обов`язку банку щодо видачі коштів з рахунку позивача у межах обмежень, встановлених постановою НБУ, колегія суддів вважає, що нарахований її розмір в сумі 1640157 грн 34 коп. (виходячи з розрахунку - сума утримуваних банком коштів х 3% х кількість днів), який в тричі перевищує суму депозиту, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає можливим зменшити розмір пені до 15000,00 гривень, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Щодо стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в розмірі 100000,00 грн, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до п. п. 1-4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 4 ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду приймаючи 01 вересня 2020 року постанову у справі №216/3521/16-ц висловила правову позицію про те, що суди вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст.16 та 23 ЦК України і ст.4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Зважаючи на викладене, враховуючи встановлені судовим розглядом обставини справи, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що через неправомірні дії банку він зазнав моральної шкоди у зв`язку з порушенням права власності на належне йому майно шляхом позбавлення його у період з травня 2016 року по грудень 2016 року можливості розпорядитися своїми коштами. У зв`язку з чим вимушений був протягом семи місяців, 94 рази звертатися до відповідача з тим, щоб отримати свої кошти по 186-200 доларів за один раз, що порушило звичний спосіб його життя.

Здійснюючи оцінку на засадах справедливості та з огляду на характер встановленого у цій справі порушення, його тривалість з 26.05.2016 року по 28.12.2016 рік, колегія суддів вважає, що достатнім розміром для відшкодування позивачу моральної шкоди буде сума в 15000,00 грн.

За наведених обставин апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки при подачі апеляційної скарги необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 28057,00 грн, від сплати якого позивач звільнений на підставі закону, зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в загальній сумі 30000,00 грн, судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 449,00 грн слід відшкодувати за рахунок відповідача у дохід держави.

Керуючись ст.367,374,376 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 15000,00 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, та 15000,00 грн моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 449,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (постанови) може бути оскаржена до Верховного Суду, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Базіль

Судді В.О.Бездрабко

Г.В.Семиженко

Повний текст постанови складений 09 листопада 2020 року

Головуючий Л.В.Базіль