Cправа №549/348/20
Провадження№2/549/117/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2020 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого - судді Крєпкого С.І

за участю: секретаря судового засідання - Бибик О.В.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел.Чорнухи у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

установив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом який обґрунтував тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.1995 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідач з 2018 року по теперішній час у вищевказаному житлі не проживає, вони шлюбні стосунки не підтримують, спірного сумісного майна не мають. Перешкод у користуванні будинком позивач відповідачу не чинив. Шлюб розірвано рішенням Чорнухинського районного суду від 30 липня 2020 року.

Посилаючись на те, що відповідач вже понад два роки не проживає у житловому будинку, що створює йому великі незручності та перешкоджає як власнику у здійсненні майнових прав, він позбавлений змоги оформити субсидію, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним будинком.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позові.

Крім того пояснив, що з дружиною прожили 24 роки. У травні 2018 року вона раптово зібрала речі і поїхала. За його відомостями, остання проживає у Російській Федерації. Точна адреса невідома. Житловий будинок придбаний за час шлюбу у 1995 року після того, як вони приїхали з Херсонської області до Чорнухинського району на постійне місце проживання.

Відповідач в силу ч.ч.5,6,11 ст.128 ЦПК України вважається такою, що належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Суд на підставі ст.223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251, номер запису про право власності 30782685 від 14.03.2019 позивач є власником житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.1995 (а.с.7).

З довідки виконавчого комітету Чорнухинської селищної ради Полтавської області від 14.08.2020, вбачається, що власником згаданого домоволодіння є ОСОБА_1 , у вказаному будинку зареєстрована ОСОБА_2 (а.с. 8).

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 30.07.2020 шлюб, укладений між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , розірвано (а.с.13-14).

Згідно з актом обстеження господарства від 14.08.2020 ОСОБА_2 зареєстрована у будинку ОСОБА_1 , але не проживає з 2018 року(а.с.9).

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що проживає поряд з позивачем через один будинок у с.Пізники Чорнухинського району. Він з дружиною переїхав з Херсонської області. З травня 2018 року відповідача не бачила. Від односельців ії відомо, що вона поїхала з села. ЇЇ бачили на автобусній зупинці.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що працювала секретарем Вороньківської сільської ради. З лютого 2019 року - спеціаліст Чорнухинської ОТГ. Їй особисто відомо, що сторони приїхали з Херсонської області, придбали будинок у с.Пізники. З лютого 2018 року відповідач у селі не проживає. Один раз відповідач телефонувала з проханням вирішити питання щодо оформлення довіреності на отримання її пенсії. Вона пояснила останній, що для цього необхідно з`явитись особисто. Де вона перебуває свідку точно невідомо, орієнтовно у Російській Федерації.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Будинок набутий позивачем за час шлюбу з відповідачем.

Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

З огляду на викладене підстави для задоволення позову відсутні.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.263-265, 274-279 ЦПК України, суд,

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Чорнухинський районний суд Полтавської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 26 жовтня 2020 року.

Суддя С.І.Крєпкий