Постанова

Іменем України

10 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 639/686/18-ц

провадження № 61-3831св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року у складі судді Єрмоленко В. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Кіся П. В., Яцини Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним та внесення змін до свідоцтва про право власності на житло.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 05 червня 1999 року Відкритим акціонерним товариством «Харківський завод тракторних самохідних шасі» (далі - ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі») на підставі розпорядження від 05 червня 1999 року № 022 видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано та записано у реєстрову книгу Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 липня 1999 року за № В-49160, згідно з яким квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочкам: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та онуці ОСОБА_3 .

Зазначив, що органом приватизації порушено чинне на той час законодавство, що регулювало відносини приватизації, внаслідок чого згадане розпорядження видано безпідставно. Його дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 з 1993 року у спірній квартирі не проживають, хоча були зареєстровані в ній на момент приватизації, а також не надавали письмову згоду на приватизацію. Відсутність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правових підстав для участі у приватизації спірної квартири та неподання ними письмової згоди на здійснення приватизації квартири свідчить про те, що зміст оспорюваного свідоцтва суперечить чинним на час приватизації актам цивільного законодавства. Орган, який видав у 1999 році свідоцтво про право власності на квартиру, ліквідовано 09 жовтня 2007 року у зв`язку з визнанням банкрутом на підставі рішення Господарського суду Харківської області.

Позивач просив визнати розпорядження ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних машин» від 05 липня 1999 року № 022 недійсним у частині зазначення в ньому відомостей про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; внести зміни до свідоцтва про право власності на житло, видане ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних машин» згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 липня 1999 року за № В-49160, виключивши із числа учасників приватизації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі проти позову заперечували, просили залишити його без задоволення, зазначивши, що приватизація квартири здійснена відповідно до вимоги чинного на той час законодавства.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Відмовлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що ОСОБА_5 тривалий час, понад 16 років, визнавав за дочкою і внучкою право власності на частину квартири. Права та інтереси позивача приватизацією не порушені, він був згоден на передачу квартири у власність йому і всім зареєстрованим у квартирі членам сім`ї. У квартирі зареєстрований і проживає ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою дільниці № 65 Комунального підприємства «Жилкомсервіс». Дружина позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що діти спадкодавця відмовилися від спадщини на користь батька ОСОБА_5 , а дочка ОСОБА_2 намагається отримати право на частину квартири в порядку спадкування після смерті матері, позивач вважає, що таким чином ОСОБА_2 позбавляє його квартири. ОСОБА_5 01 червня 2017 року звертався до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині визнання права власності на квартиру за дочкою і внучкою. Обґрунтування вимог є аналогічним мотивам позову про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним, внесення змін до свідоцтва про право власності на житло. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у справі № 639/3356/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки приватизацію проведено відповідно до вимог чинного законодавства.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у лютому 2019 року, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2019 року та ухвалити нове про задоволення його позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що відповідачі не мали права на вчинення приватизації та участі у ній, оскільки жодного дня не проживали у квартирі, щодо якої виник спір. Суд першої інстанції не надав оцінки показанням свідків, обмежився лише тезою про те, що свідки стверджували про те, що співвідповідачі «не мешкали у спірній квартирі та не вселялись», проте інші пояснення свідків, які обґрунтовують пред`явлені позовні вимоги, суд першої інстанції не зазначив у рішенні та не надав оцінки.

ОСОБА_5 також подав додаткові письмові пояснення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення в частині висновків щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

03 вересня 1998 року ОСОБА_5 виданий ордер № 075016 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , на сім`ю у складі 5 осіб: ОСОБА_5 , її чоловік ОСОБА_5 , дочки: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та онука ОСОБА_8 .

На підставі розпорядження ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» від 05 липня 1999 року № 022 видано свідоцтво про право власності на житло, безоплатно передано у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та членам її сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

На підставі свідоцтва про право власності на житло Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено реєстрацію права власності сторін на квартиру як об`єкт нерухомого майна та відповідні дані записані у реєстрову книгу 07 липня 1999 року за № В-49160.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» 21 червня 2017 року за № 546, а також згідно з копією паспорта позивача у спірній квартирі зареєстрована з 29 травня 1999 року одна особа - ОСОБА_5

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 29 травня 1999 року та знята з реєстрації 23 жовтня 2002 року.

Відповідно до актів сусідів позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 27 січня 2018 року ОСОБА_2 із січня 1999 року фактично не мешкає у спірній квартирі, її особисті речі у ній відсутні.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у справі № 639/3356/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло відмовлено.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»

(далі - Закон № 2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 2 та статті 3 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2482-XII якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Згідно з положенням статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону № 2482-XII є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону № 2482-XII.

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Установивши, що приватизація займаної особами квартири здійснюється шляхом передачі у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), і така письмова згода подається повнолітніми членами сім`ї особисто, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з травня 1999 року, а приватизацію здійснено у липні 1999 року, тобто менше ніж через шість місяців після реєстрації, тобто за нею зберігалося право на житло навіть у разі непроживання у зазначеній квартирі.

Відхиляючи доводи ОСОБА_5 про те, що відповідачі не мали права на вчинення приватизації та участі у ній виходячи із того, що жодного дня не проживали у квартирі, щодо якої виник спір, а тому внаслідок приватизації порушено його права, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність порушень вимог закону при здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі, як особи, що мали право користування жилим приміщенням, разом з іншими членами сім`ї, скористалися своїм правом отримання квартири у власність шляхом приватизації. На момент приватизації відповідачі, хоча і були зареєстровані у спірній квартирі протягом місячного строку, проте на склад сім`ї з урахуванням саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 й була надана у користування спірна чотирикімнатна квартира. Відповідачі разом з дружиною позивача та ним самим перебували на обліку осіб, які потребували поліпшення житлових умов, та не визнавалися такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням.

Оцінюючи доводи заявника, Верховний Суд враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено, що відповідачі не вселилися у спірне житло та у зв`язку з цим не набували право користування ним. Додатково Суд констатує, що станом на момент здійснення оспорюваної позивачем приватизації житла, відповідачі не втратили право вимоги на вселення до нього у встановленому законом порядку.

Касаційна скарга не містить посилань на помилкову/неправильну оцінку судами доказів, порушення правил щодо належності і допустимості доказів у контексті наведених роз`яснень, а тому відсутні підстави вважати, що висновки судів про доведеність позову є помилковими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 16 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко