Номер провадження: 22-ц/813/2346/20
Номер справи місцевого суду: 523/1987/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Князюк О.В.,

- суддів: - Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М.

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.10.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просить визнати автомобіль марки Тойота, р/н НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя, поділити його шляхом стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації в розмірі Ѕ частини вартості вказаного автомобіля в розмірі 6015,00 доларів США, припинивши право спільної сумісної власності.

Свої вимоги мотивує тим, що 17 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис № 127.

29 січня 2019 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 в порядку статті 106 Сімейного кодексу України шлюб було розірвано.

Предметом спору є автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , придбаний в період шлюбу 06 березня 2018 році у ТОВ «Бриз». Право власності на вказаний транспортний засіб зареєстроване на ім`я відповідача ОСОБА_3 . Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу та відповіддю Регіонального Сервісного Центру МВС України в Одеські області на адвокатський запит від 06 березня 2019 року.

Вищевказаний автомобіль є неподільною річчю і постійно знаходиться у володінні і користуванні відповідача. ОСОБА_2 не заперечує проти виплати йому відповідачем ОСОБА_3 грошової компенсації у розмірі Ѕ вартості частини автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності.

З огляду на зазначене ОСОБА_5 просив суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіля марки TOYOTA модель CAMRY, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки TOYOTA модель CAMRY, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 6 015,00 (шість тисяч триста п`ятдесят) доларів США, з курсу обміну валют НБУ на 26.02.2019 року 2 699,1 грн за 100 доларів США складає 162 350 (сто шістдесят дві тисячі триста п`ятдесят) грн, після якої визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на вказаний транспортний засіб, та припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, 2007 року випуску, № кузова (VIN) НОМЕР_2 чорного кольору, державний номер НОМЕР_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано, що транспортний засіб марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн. НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 , в розмірі 151 098 (сто п`ятдесят одна тисяча дев`яносто вісім) гривень 50 копійок.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн. НОМЕР_3 ) право особистої приватної власності на транспортний засіб марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 .

Припинено право спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн. НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 13 330,87 гривень.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_3 не підтвердила належними та допустимими доказами факту придбання предмета спору, а саме автомобіля TOYOTA модель CAMRY, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , за власні кошти, що в силу ч. 1 ст. 27 Сімейного кодексу України є обов`язком відповідача у доведеності такої. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що придбаний транспортний засіб марки TOYOTA модель CAMRY, 2007 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та належить їм в рівних частках.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

«30» жовтня 2019 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року, відповідно до якої, апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині:

-визнання транспортного засобу Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

-стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 в розмірі 151 098 (сто п`ятдесят одна тисяча дев`яносто вісім) гривень 50 копійок скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким визнати, що 34% транспортного засобу марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_4 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , здійснити поділ майна подружжя, а саме автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 17% вартості спірного транспортного засобу у розмірі 49 629 грн. Здійснити перерозподіл судових витрат.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи та інших учасників справи

У поданій апеляційні скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що рішення Суворовського районного суду було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а підставами для скасування вказаного рішення суду першої інстанції неповне, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення, та невідповідність висновків суду дійсності.

В обґрунтування зазначених доводів апелянт вказує, що 11 грудня 2014 року, тобто до шлюбу за особисті кошти ОСОБА_3 було придбано автомобіль марки Nissan Maksima 2000 року випуску, зеленого кольору, державний номер НОМЕР_1 .

17 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

ОСОБА_3 звертає увагу колегії суддів на той факт, що 05 серпня 2017 року, вже в період шлюбу, був проданий її особистий автомобіль за 95 000 грн, та 07 березня 2018 року було придбано автомобіль Toyota Camry 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , право власності якого зареєстровані на її ім`я.

Апелянт вказує , що спірний автомобіль був придбаний за 143 000 грн, частина з яких в розмірі 95 000,00 грн належала саме ОСОБА_3 , які вона отримала від продажу належного їй на праві особистої приватної власності автомобіля Nissan, р/н НОМЕР_1 .

З огляду на зазначене в апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що її особиста частка у придбаному автомобілі Toyota Camry, 2007 року випуску складає 83%, з яких 66% це її особисті грошові кошти. Отримані від продажу належного їй авто, та 34% спільні грошові кошти подружжя.

Апелянт також вважає за необхідне вказати, що позивачем ОСОБА_2 був визнаний факт того, що ОСОБА_3 продала свій автомобіль за 95 000 грн. Щодо тверджень позивача що вказані кошти були витрачені 15.12.2017 року на подорож на двох осіб до країни Єгипет за 61 093,00 грн апелянт спростовує тим, що позивач по справі ходить в рейси та працює на іноземних суднах, при посередництві у працевлаштуванні крюїнговою компанією «Стелла Марін», та його рейс триває не менше 6 місяців на рік, заробітна плата становила 3000 дол. США плюс додатковї виплати щомісячно. Тому ОСОБА_3 вказує, що саме за заробітну плату позивача, який знаходився в рейсі з червня 2017 року по листопад 2017 року вони здійснили купівлю турпоїздки для відпочинку в грудні 2017 році.

Апелянт стверджує, що купівлю спірного автомобіля частково було здійснено за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 яка становить 66% а частка 34% спільні кошти подружжя.

З огляду на зазначене в апеляційній скарзі, з урахуванням неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права, апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині: -визнання транспортного засобу Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,-стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 в розмірі 151 098 (сто п`ятдесят одна тисяча дев`яносто вісім) гривень 50 копійок скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким визнати, що 34% транспортного засобу марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_4 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , здійснити поділ майна подружжя, а саме автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 17% вартості спірного транспортного засобу у розмірі 49 629 грн. Здійснити перерозподіл судових витрат.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

03.02.2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . Позивач з доводами апеляційної скарги не згоден з наступних підстав:

-вважає, що судом першої інстанції правильного встановлено, і не заперечується позивачем, що апелянт продала свій особистий автомобіль за 95 000 грн, але за грошові кошти отримані від його продажу 15 грудня 2017 року на частину вказаних коштів ОСОБА_3 придбала подорож на двох до країни Єгипет за 61 093.00 грн.

- зазначає, що доказів того, що туристична путівка, яка придбана саме апелянтом фактично придбана на кошти позивача, а не кошти, які отримані ОСОБА_3 від продажу свого особистого автомобіля, апелянтом не надано.

Позивач звертає увагу апеляційного суду також на той факт, що під час шлюбу 05 серпня 2017 року апелянтом було продано власний автомобіль за 95 000 грн. Спірний автомобіль був придбаний 07 березня 2018 року, через 8 місяців після продажу власного автомобіля ОСОБА_3 , за 173 000 грн, однак його ринкова вартість на цей час складає 302 197, відповідно до висновків автотоварознавчої експертизи.

ОСОБА_2 вказує, що кошти отримані від продажу власного автомобіля апелянта були витрачені на сімейні потреби подорож до Єгипту, та в подальшому спірний автомобіль придбано за спільні кошти подружжя.

Позивач зазначає, що апелянтом не надано до суду доказів наявності підстав, передбачених статтею 70 СК України, для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя. Також, ОСОБА_2 звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_3 не зверталась до суду із позовом ані про визнання автомобіля особистою власністю, ані про розподіл спільного майна подружжя, із визначенням інших часток у спільному майні, порівняно із презюмованими рівними частками.

Жодних доказів того, що подорож у Єгипет була придбана на заробітну плату позивача ОСОБА_3 суду не надала. Однак, навіть у разі доведеності цієї обставини, даний факт не має правового значення, оскільки будь-які доходи подружжя є спільною власністю подружжя.

ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене у відзиві ОСОБА_7 просить суд апеляційної інстанції скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року під головуванням судді Князюка О.В. за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.10.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна було відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду під головування судді Князюка О.В. в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні за правилами позовного провадження з повідомленням сторін у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна було відмовлено.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "Varela Assalino contre le Portugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Ухвалою суду від 24.12.2019 року у складі колегії суддів цивільної палати Одеського апеляційного суду справу прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.С., суддів: Заїкіна А.П., Комлева О.С. цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.10.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна призначено до розгляду в Одеському апеляційному суді в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторонами по справі, на ім`я ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2018 р. в територіальному сервісному центрі №5142, 07.03.2018р. був зареєстрований транспортний засіб марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 . Автомобіль був придбаний за 143 000,00грн.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду таким, що в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не доведений факт придбання автомобіля за власні грошові кошти, так як дана обставина не підтверджена належними та допустимими доказами, що в силу ч.1 ст.57 СК є обов`язком відповідача у доведеності такої. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що придбаний транспортний засіб марки Тойота, р/н НОМЕР_1 , є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та належить їм в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірний автомобіль) не спростована.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторонами по справі, на ім`я ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2018р. в територіальному сервісному центрі №5142, 07.03.2018р. був зареєстрований транспортний засіб марки Тойота Камрі, р/н НОМЕР_1 . Автомобіль був придбаний за 143 000,00грн.

Суд першої інстанції надав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_1 , на які вона посилалася, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно (автомобіль) та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна частково за особисті кошти ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно частково особистою приватною власність ОСОБА_1 .

Таким чином придбання автомобіля в період зареєстрованого шлюбу вказує на те, що такий належіть подружжю на праві спільної сумісної власності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Статтями 70 та 71 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки наявним у справі доказам є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову про поділ спільного майна подружжя, до якого входить придбане під час шлюбу нерухоме майно (автомобіль), та за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, зокрема у тому контексті, який, на думку відповідача свідчить про належність спірного нерухомого майна частково до її особистої приватної власності, зокрема, як такої, що придбана частково (у розмірі 66% вартості) за її особисті кошти та не в інтересах сім`ї.

Абсолютність презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 СК). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як встановлено судом, шлюб між сторонами був розірваний 02 березня 2019 р. Отже, при вирішенні питання щодо поділу спільного сумісного майна, право на яке виникло у сторін під час зареєстрованого шлюбу, в силу СК України, слід керуватися нормами глави 26 Книги третьої ЦК України «Право спільної власності».

Так, згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно д ч.2 ст. 183 ЦК України транспортний засіб, який належить сторонам по справі на праві спільної власності, є річчю неподільною.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Така згода фактично отримана від ОСОБА_7 у вигляді пред`явленого позову.

Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що транспортний засіб перебуває у постійному користуванні відповідача ОСОБА_3 , про що зазначила у судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції її представник. За загально відомими обставинами автомобіль не може бути поділений в натурі. Згідно судового експертного висновку № СЕ-2511-2-1087.19 від 25 липня 2019р. ринкова вартість автомобіля марки Тойота, р/н НОМЕР_1 на теперішній час складає 302 197,00грн.

Апеляційний суд критично ставиться до обґрунтувань як позивача так і відповідача які стосуються придбання подорожі на двох до країни Єгипет за 61 093,00 грн, оскільки доводи зазначені сторонами не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення пред`явлених позовних вимог частково, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 грошової компенсацій вартості Ѕ частини спірного автомобіля, що складає 151 098,50 грн., з припиненням права спільної сумісної власності подружжя. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що в даному випадку за ОСОБА_3 слід визнати право приватної особистої власності на спірний автомобіль, з часу набрання рішенням суду законної сили. Суд апеляційної інстанції вважає, що саме такий порядок поділу транспортного засобу остаточно вирішить виниклий між сторонами спір в частині розпорядження, володіння та користування вказаною річчю. Інший спосіб, визначення ідеальних часток, призведе до неможливості спільного користування неподільною річчю, а як наслідок до додаткових спорів.

В той же час визнання за ОСОБА_3 право власності після проведення виплати грошової компенсації, буде суперечити частині 6 статті 265 ЦПК України, якою встановлено, що висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Відтак, в цій частині позовні вимоги ОСОБА_7 не підлягають задоволенню. В даному випадку, питання щодо стягнення грошової компенсації, у випадку її не виплати в добровільному порядку, може бути здійснено в примусовому порядку на підставах передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Судові витрати

Статтею 141 встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе