Справа № 415/5232/19
Провадження № 2-о/415/4/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

Головуючого судді Луньової Д.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Гавриленко В.В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють від власного імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до суду з даною заявою, заінтересована особа: Міністерство соціальної політики, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи свої вимоги наступним. ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Каховка Херсонської обоасті, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Херсон, їх син ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Брянка, Луганської області, донька ОСОБА_3 25 червня 2011 року. Разом вони були зареєстровані та проживали в м. Кіровськ Луганської області (з 2016 року Голубівка) за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру за вказаною адресою належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло. ОСОБА_2 на праві приватної власності володіє квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

У жовтні 2014 року заявники мусили переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до м. Лисичанськ Луганської області, вказане підтверджується довідкою Координаційного штабу з питань соціального забезпечення громадян України, від 28 жовтня 2014 року. Три рази заявники змінювали адресу свого тимчасового проживання в. м. Лисичанську. Наразі, фактичним місцем проживання є кв. АДРЕСА_3 .

Так, загальновідомо, що у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті війська Росії без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Хронологія військової агресії її послідовність відображені у постанові Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків від 21 квітня 2015 року".

Перші зміни в житті регіону заявники відчули з появою в місті озброєних та нетверезих не місцевих чоловіків, які облаштовували так звані блокпости, організовували проросійські мітинги, зняли державний прапор, захопили будівлю виконавчої влади м. Кіровська. Вибори Президента України було зірвано. Був проведений референдум по приєднанню до Росії. Невідомі почали захоплювати відділи міліції, забирати службовий транспорт та зброю. Регулярно пропадав телефонний дзвінок, банкомати та банки не працювали, в магазинах був відчутний перебій з постачанням харчових продуктів. В місті не можна було висловлювати свою проукраїнську позицію. Заявники відчували реальну загрозу життю. В м. Кіровську стало небезпечно залишатись. Фактичне проживання в умовах війни давало заявникам підстави реально сприймати загрозу бути вбитими озброєними російськими окупантами.

Зазначені обставини призвели до неможливості проживання в м. Кіровськ, тому в жовтні 2014 року заявники переїхали до м. Лисичанська.

Заявники вважають, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Луганської області та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України було порушено низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року Протоколами до цієї Конвенції, зокрема: право на життя, свободу, повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя. Право на свободу думки, совісті і релігії.

У зв`язку з вищевикладеним просить суд встановити:

факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області;

факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області;

факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2020 року, головуючим у даній справі визначено суддю Луньову Д.Ю. Ухвалою судді справу прийнято до провадження та призначеного судове засідання. Копія зазначеної ухвали направлена сторонам.

В судове засідання заявники не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться заяви підписані заявниками про розгляд справи без їх участі, заяву підтримують в повному обсязі та просять її задовольнити.

В судове засідання представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надіслання повісток на адресу Посольства Російської Федерації в Україні.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно паспорта серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є уродженцем м. Каховка Херсонської області. З відміток про реєстрацію місця проживання вбачається, що з 01 лютого 2005 року останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 18 березня 2017 року був знятий з реєстрації за попередньою адресою та зареєстрований в АДРЕСА_4 (а.с. 20-21).

Згідно паспорта серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є уродженкою м. Херсон. З відміток про реєстрацію місця проживання вбачається, що з 20 травня 2009 року останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 18 березня 2017 року був знятий з реєстрації за попередньою адресою та зареєстрований в АДРЕСА_4 (а.с. 22-23).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Брянка (а.с. 25).

З копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця роживання вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_5 (а.с. 26).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Кіровськ (а.с.27).

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , згідно свідоцтва на право власності на житло (а.с. 28, 31),

Квартира за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 32, 33-34).

Згідно довідки № 01/1-1902 від 28 жовтня 2014 року, виданої керівником координаційного штабу з питань соціального забезпечення громадін України, які переміщуються з тимчасово окупованих територій та районів проведення антитерористичної організації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані в транзитному пункті зустрічі внутрішньопереміщених осіб м. Лисичанська Луганської області (а.с. 34).

Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 06 листопада 2017 року № 96, від 06 листопада 2017 року № , від 07 листопада 2017 року № , від 08 листопада 2017 року № 97 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , 2001 року народження, та ОСОБА_1 , 1978 року народження, відповідно, були вимушені переміститися з зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 до фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.35-38).

Причиною для вимушеного переселення в заяві зазначено окупацію території Луганської області у результаті збройної агресії Російської Федерації.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Враховуючи викладене, вказною нормою закону передбачені права які можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії»; рішення ЄСПЛ у справі «Саргсян проти Азербайджану).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, даних у п.1 постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних положень закону, суд приходить висновку, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.

Крім того, з урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у червні 2014 року заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області.

Враховуючи викладене, суд вважає, що зава про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ст.ст. 5, 124 Конституції України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про міжнародне приватне право», Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 315, 319, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області;

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: Д.Ю. Луньова