РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

при секретарі Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання особи звільненою, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 20.10.2016 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 01.10.2011 року між нею та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно якого позивач зайняла посаду продавця-консультанта магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Розмір заробітної плати за домовленістю сторін було визначено не меншим за мінімальний, встановлений законом. 05.08.2016 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з 08.08.2016 року у зв`язку з необхідністю доглядати дитину до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, це викликано хворобливістю дитини. З 08.08.2016 року позивач припинила виконання своїх обов`язків за трудовим договором. Проте, відповідач не звільнив позивача, не видав їй трудову книжку та не здійснив повного розрахунку по заробітній платі з 01.07.2016 року. У вересні 2016 року позивач звернулась до Головного управління Держпраці у Херсонській області та за результатами перевірки щодо відповідача внесено припис у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю. Після чого 15.10.2016 року позивач надіслала відповідачу заяву від 14.10.2016 року про звільнення з 17.10.2016 року, зазначивши як підставу невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору, з вимогою здійснити повний розрахунок на цю дату. Проте, відповідач вимоги позивача не задовольнив. Керуючись ст.44 КЗпП України, позивач вважає, що має право на одержання заробітної плати та вихідної допомоги, тому звернулась до суду з даним позовом та просить визнати себе звільненою з посади продавця-консультанта магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №1 ( АДРЕСА_1 ) фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 17.10.2016 року; зобов`язати відповідача внести запис про звільнення позивача з посади продавця-консультанта магазину «Зоосвіт» №1 з 17.10.2016 року до її трудової книжки; зобов`язати відповідача повернути позивачу трудову книжку; стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату в сумі 5145,00 гривень та вихідну допомогу в сумі 4350,00 гривень.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ігнатенко О.Й. від 10.01.2017 року відкрито провадження за справою та призначено до судового розгляду.

02.02.2017 року позивач збільшила заявлені позовні вимоги та просила визнати себе звільненою з посади продавця-консультанта магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №1 (м.Херсон, вул.Жовтневої Революції (нова назва Рішельєвська), буд.47) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 17.10.2016 року; зобов`язати відповідача вести запис про звільнення позивача з посади продавця-консультанта магазину «Зоосвіт» №1 з 17.10.2016 року до її трудової книжки; зобов`язати відповідача повернути позивачу трудову книжку; стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату в сумі 6559,00 гривень за період з 01.06.2016 року по 17.10.2016 року та вихідну допомогу в сумі 4350,00 гривень.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2017 року цивільну справу №766/12856/16-ц передано судді Гаврилову Д.В.

Відповідачем надано до суду заперечення на позовну заяву, в яких просить у задоволенні позову відмовити, зазначив, що між ними укладено трудовий договір та позивач займала посаду продавця магазину. 08.08.2016 року позивач була відсутньою на роботі. Того ж дня відповідач в присутності двох продавців зателефонував позивачу з метою з`ясування причин її відсутності на робочому місці. Проте, надати пояснення позивач відмовилась та відповідач запропонував їй надати письмові пояснення відповідно до ст.149 КЗпП України. Проте, пояснень позивач не надала. У зв`язку з чим, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, позивача було звільнено з займаної посади з 09.08.2016 року за прогули. На виконання ст.ст.47, 116 КЗпП України на адресу позивача 09.08.2016 року було направлено лист про повідомлення про звільнення, копію наказу про звільнення та запрошено для отримання трудової книжки та повного розрахунку. Позивач не з`явилась, тому 15.09.2016 року відповідачем було повторно направлено повідомлення та запрошення. У зв`язку з цим, відповідач вважає звільнення позивача законним, а позов є необґрунтованим, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Щодо здійснення позапланової перевірки Головним управлінням Держпраці у Херсонській області з питання додержання законодавства про працю за заявою позивача, відповідачем зазначено, що постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.11.2016 року відповідача визнано винним у порушенні ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки він не розірвав трудовий договір у строк, про який просить працівник згідно поданої заяви від 08.08.2016 року, проте постановою Апеляційного суду Херсонської області від 03.01.2017 року зазначену постанову скасовано та закрито провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП (відсутність події і складу правопорушення).

07.02.2018 року позивач надала до суду відповідь на відзив (заперечення), згідно якої позивач вважає доводи відповідача, викладені в запереченні, безпідставними та надуманими, так позивач лише у червні 2017 року одержала лист відповідача від 08.06.2017 року з пропозицією з`явитися до Херсонського міського центру зайнятості для зняття з обліку трудового договору, укладеного між ними. А матеріали адміністративної справи щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності містять акти відповідача від 08 та 09 серпня 2016 року про відсутність позивача на роботі, які відрізняються від перших наданих до суду, зокрема за текстом та прізвищами осіб, що його підписали. А матеріали цивільної справи містять форму ОК-5, де вказано, що останній розрахунок відповідача з позивачем по заробітній платі був здійснений у травні 2016 року, таким чином на дату поданням позивачем заяви про звільнення, відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній плати за два місяці.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2018 року у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гаврилова Д.В., цивільну справу №766/12856/16-ц передано судді Майдан С.І.

Ухвалою судді Майдан С.І. від 07.09.2018 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання сторони за справою та їх представники не з`явились.

Представник позивача надав до суду заяву, якою просить провести розгляд справи без участі його та позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

В судове засідання 20.02.2020 року представник відповідача надав заяву про розгляд справи 20.02.2020 року у відсутність сторони відповідача, в останнє судове засідання не з`явився, про причини неявки сторона відповідача суд не повідомила.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що 01.10.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 укладено трудовий договір, згідно умов якого позивачем зайнято посаду продавця непродовольчих товарів та встановлена заробітна плата у розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати на місяць.

Додатком №1 до трудового договору від 01.10.2011 року від 14.10.2012 року встановлена оплата праці ОСОБА_1 у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць.

Додатком №3 до трудового договору від 01.10.2011 року від 01.09.2015 року встановлена оплата праці ОСОБА_1 у розмірі 1378,00 гривень на місяць.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

08.08.2016 року позивачем було написано заяву, якою вона просить звільнити її за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення ним чотирнадцятирічного віку, ст.38 КЗпП України. Заяву отримано відповідачем 10.08.2016 року, про що на зворотній стороні заяви зроблено відповідну відмітку.

Повторно позивачем написано заяву на ім`я відповідача, якою вона просить звільнити її за власним бажанням з посади продавця консультанта, з поважної причини на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за дитиною до 14 років, з 08.08.2016 року. Заяву отримано відповідачем 19.09.2016 року, про що у верхньому лівому кутку заяви зроблено відповідну відмітку.

Проте, доказів направлення заяв про звільнення поштою стороною позивача суду не надано.

Судом встановлено, що позивач має неповнолітню дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16.10.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, згідно якого позивач є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно наданих позивачем довідок лікаря ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 05.08.2016 року по 19.08.2016 року, а також з 22.08.2016 року по 05.09.2016 року хворів на ОРЗ, обструктивний бронхіт, педикульоз.

Доказів, які підтверджують необхідність догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, стороною позивача суду не надано.

Згідно акту ФОП ОСОБА_2 про відсутність на роботі працівника від 08.08.2016 року 16:05 години ОСОБА_1 08.08.2016 року з 08-00 години до 16-00 години була відсутня на роботі продовж робочого дня. Про причини своєї відсутності не повідомила. В телефонній розмові з директором магазину «Зоосвіт №1» ОСОБА_2 відмовилась від надання пояснень щодо причин свої відсутності на роботі.

Також 08.08.2016 року та 09.08.2016 року ФОП ОСОБА_2 було складено акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 08.08.2016 року та 09.08.2016 року відповідно більше трьох годин.

Крім цього, 08.08.2016 року та 09.08.2016 року відповідачем ФОП ОСОБА_2 складено акти про відмову від надання пояснень та письмових пояснень про відсутність на роботі.

Наказом №1-УВ-2016 року від 09.08.2016 року ФОП ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 за прогули відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України з посади старшого продавця. Рахувати останнім відпрацьованим днем 07 серпня 2016 року.

Наказом №2-УВ-2016 від 09.08.2016 року ФОП ОСОБА_2 про внесено зміни до пункту 1 наказу від 09.08.2016 року №1-УВ-2016 «Про звільнення», а саме: вираз «з посади старшого продавця» замінено на вираз «з посади продавця непродовольчих товарів»; пункту 3 наказу, а саме: вираз «провести 05 вересня 2016 року» замінити на вираз «провести 09 серпня 2016 року».

09.08.2016 року та повторно 15.09.2016 року були направлені повідомлення про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки та повного розрахунку заробітної плати.

Судовою практикою сформовано позицію про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (постанова Верховного Суду України у справі №6-120цс12 від 31.10.2012).

З матеріалів перевірки фізичної особи підприємця ОСОБА_2 від 28.09.2016 року Держпраці Головного управління Держпраці у Херсонській області встановлено, що згідно направлення від 14.09.2016 року було здійснено позапланову перевірку з15.09.2016 року по 28.09.2016 року дотримання вимог законодавчих та нормативно-правових актів з питань додержання законодавства про працю в ФОП ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_1 .

За результатами перевірки ФОП ОСОБА_2 внесено припис щодо усунення виявлених порушень законодавства про працю та складено протокол за ч.1 ст.41 КУпАП. Приписом та протоколом про адміністративне правопорушення встановлено, що в порушення ч.1 ст.38 КЗпП України трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 01.10.2011 року не розірвано у строк, про який просить працівник згідно поданої заяви від 28.08.2016 року з причини неможливості продовжувати роботу у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Приписано привести у відповідність до вимог ст.38 КЗпП України розірвання трудових договорів з найманими працівниками.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 03.01.2017 року скасовано постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 30.11.2016 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП та закрито провадження у справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП (за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення). Постановою встановлено, що обставини справи, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до актів від 08.08.2016 року та 09.08.2016 року ОСОБА_1 допустила прогули, оскільки не надавала заяв про надання відпустки з тих чи інших причин на зазначені дні. На день розгляду справи судом першої інстанції і на день винесення апеляційним судом постанови ОСОБА_1 не з`явилась на роботі, а порядок її звільнення передбачає певну процедуру, оскільки договір знаходиться на реєстрації у центрі зайнятості, обставини справи, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи і є некоректними.

Враховуючи те, що звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України кореспондує обов`язок роботодавця для виплати вихідної допомоги, передбачену ст.44 КЗпП України у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, то і працівник, подаючи заяву про звільнення з таких підстав повинен її мотивувати належним чином та подати завчасно, чого позивачем здійснено не було.

Суд зауважує, що принцип диспозитивності цивільного процесу полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказів оскарження наказу про звільнення стороною позивача суду не надано. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 03.01.2017 року встановлена відсутність події і складу адміністративного правопорушення ОСОБА_2 щодо порушення норм трудового законодавства.

Після 08.08.2016 року ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків вже не приступила.

Із заяв позивача про звільнення встановлено, що відповідачем перша заява позивача від 08.08.2016 року отримана 10.08.2016 року, а повторно заяву позивача отримано 19.09.2016 року, у зв`язку з чим, відповідачем видано наказ 09.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 за прогули відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Суд вважає безпідставними всі вимоги ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз`яснень, що містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно із ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

У відповідності до положень ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Порушень порядку застосування дисциплінарного стягнення щодо ОСОБА_1 та її звільнення судом не встановлено.

Чинне законодавство не містить імперативних приписів щодо звільнення особи в перший день відсутності на робочому місці без поважної причини, однак містить ряд вимог до роботодавця щодо фіксації порушень трудового розпорядку, отримання пояснень тощо.

Процедура притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності ФОП ОСОБА_2 дотримана, зокрема проведено фіксацію відсутності позивача на робочому місці, повідомлено про необхідність надання пояснень, які нею надані не були.

Отже, звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності з вимогами трудового законодавства.

Суд звертає увагу на те, що статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення або зміни формулювання причин звільнення позивачем не заявлено, позивач від виконання своїх трудових обов`язків 08.08.2016 року самоусунулася, внаслідок чого була звільнена за ініціативою роботодавця.

Підстави для стягнення вихідної допомоги та заробітної плати суд не вбачає з огляду на ті самі підстави, які слугували причиною для відхилення позовних вимог ОСОБА_1 так само як і суд не вбачає вини відповідача у затримці видачі ОСОБА_1 трудової книжки.

З огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279, 280-282, 355ЦПК України, ст.ст.21, 38, 40, 44, 148, 149 КЗпП України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання особи звільненою, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан