Справа № 189/1858/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.11.2020 року смт. Покровське Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із цивільним позовом, яким просила вселити її в житловий будинок, розташований, за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні вказаним житловим будинком та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Позов мотивований тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у шлюбі в період з 1991 по 2015 рік, який був розірваний 20.10.2015 року.

Відповідачу на підставі договору дарування від 05.12.2000 року належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Після розірвання шлюбу позивачка разом з неповнолітньою дочкою проживала у вказаному будинку, але в січні 2019 року ОСОБА_3 створив умови, за яких позивачка разом з дочкою не змогли увійти в житловий будинок і в ньому проживати.

Позивачка зазначає, що іншого житла вона не має, посилається на ст. ст. 156, 157 ЖК України, ст. 405 ЦК України, просить позов задовольнити (а. с. 2-3).

Представник відповідача ОСОБА_2 надав письмовий відзив, яким позовні вимоги заперечив, мотивуючи свою позицію тим, що рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний, у зв`язку з чим позивачка ОСОБА_1 членом сім`ї відповідача не являється, спільне господарство між ними не ведеться, будинок є власністю відповідача, позивачка не має права на проживання та користування даним житловим будинком (а. с. 36).

Ухвалою суду від 29.11.2020 відкрите провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 28.05.2020 зупинене провадження у справі за №189/1858/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №189/995/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: орган реєстрації при виконавчому комітеті Покровської селищної ради, приватний нотаріус Головко М.Г. про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком.

Ухвалою суду від 01.10.2020 відновлене провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили рішення суду у справі №189/995/19, разом з копією постанови Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2020 року у справі №189/995/19.

Ухвалою суду від 26.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі у зв`язку з подачею касаційної скарги ОСОБА_3 у справі №189/995/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №189/995/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: орган реєстрації при виконавчому комітеті Покровської селищної ради, приватний нотаріус Головко М.Г. про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Пояснила, що з 1991 по 2015 рік перебувала у шлюбі з відповідачем, вони мають спільну, вже повнолітню дочку. Весь цей час сторони проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому позивачка зареєстрована з 1995 року. Після розірвання шлюбу позивачка з дочкою продовжували проживати у будинку відповідача, оскільки власного житла не мають. Одного разу, на початку січня 2019 року, позивачка пішла по справах з будинку, а коли повернулася, то не змогла з дочкою потрапити всередину будинку, оскільки відповідач під час її відсутності змінив замки на вхідних дверях, а також на ганок будинку вийшли батьки відповідача, які фізично перешкоджали їй та дочці пройти всередину будинку. З цього моменту позивачка вимушена проживати в будинку своєї матері, в АДРЕСА_3 . В будинок за адресою: АДРЕСА_1 за весь цей час потрапила один раз, забрала деякі свої речі, більше потрапити туди не намагалася, побоюючись негативної реакції з боку відповідача та його батьків.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог заперечив, наголосивши, що після розірвання шлюбу позивачка не є членом сім`ї відповідача, відповідно, втратила право проживання в будинку, який є власністю відповідача. Також повідомив, що відповідач проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою, яка проживає також в цьому будинку, а також там проживають і батьки відповідача.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2020 року ОСОБА_1 , визнана такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 52-55).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2020 року у справі №189/995/19 скасовано рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2020 року та ухвалене нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 в усуненні перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 і у визнанні ОСОБА_1 такою, що втратила право користування даним житловим будинком (а. с. 81-83).

Як зазначається у постанові суду, право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення його права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут не виникає з будь-яких правовідносин з приводу користування нерухомим майном, в даному випадку будинком, а має бути встановлений у законний спосіб. Саме по собі вселення у будинок не тягне виникнення у такої особи сервітутного права на це майно в розумінні закону, який і не містить норми права про виникнення в цих осіб саме сервітуту на житло. Сервітут на будинок виникає з моменту державної реєстрації такого речового права. Оскільки у справі відсутні докази державної реєстрації сервітуту ОСОБА_1 на спірну квартиру, не можна вважати, що таке право у неї виникло, відповідно не може бути і припинено за частиною 2 ст. 406 ЦК України (а. с. 82).

ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 грудня 2000 року належить житловий будинок АДРЕСА_4 (а. с. 81, зворот).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1991 року, який було розірвано рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року (а. с. 7).

Судом встановлено, що згідно запису у домовій книзі для реєстрації громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.11.1995 року зареєстрована за даною адресою (а. с. 4-5).

Згідно інформації виконавчого комітету Покровської селищної ради від 27.11.2019 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Згідно відомостей, наданих адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УМВС України у Дніпропетровській області станом на 09.12.2019 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14.11.1995 року (а. с. 23).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у порядку користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Верховний суд у справі №441/667/17 (провадження №61-1906св18) зробив висновок, що припинення сімейних відносин із власником будинку /квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням.

Суд встановив, що позивачка, ОСОБА_1 , є колишнім членом сім`ї відповідача, ОСОБА_3 , який є власником будинку.

Суд встановив, що дуже тривалий термін ( з 1995 по 2019 роки) позивачка проживала у будинку на тій підставі, що була членом сім`ї відповідача і власного житла вона не має.

З 1995 і по теперішній час позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом з пояснень сторін та письмових матеріалів справи, зокрема, актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 01.03.2019, 17.09.2020), позивачка ОСОБА_1 не проживає у домоволодінні з січня 2019 року (а. с. 6, 95).

У той же час, суд робить висновок, що позивачка ОСОБА_1 з січня 2019 року і по теперішній час не проживає в цьому будинку з поважних причин, оскільки відповідач фактично не дає змоги їй потрапити до будинку, змінивши замки у вхідних дверях.

Представник відповідача в судовому засіданні також не заперечував, що відповідач не бажає, щоб його колишня дружина проживала у його будинку, але при цьому наголошував, що позивач не надав доказів того, що їй якимось чином робилися перешкоди у проживанні в будинку.

Суд також відхиляє як належний доказ у справі характеристику, видану 18.09.2020 року виконавчим комітетом Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області згідно якої ОСОБА_1 за час свого проживання зарекомендувала себе як конфліктна людина, постійно сперечалася з сусідами, при цьому використовувала нецензурні слова, вела аморальний спосіб життя, часто вживала спиртні напої. В будинку постійно збирала сторонніх людей, з якими розпивала спиртні напої (а. с. 96).

Суд, відхиляючи даний доказ, виходить з того, що характеристика містить суб`єктивну думку особи, яка складала таку характеристику, яка не підкріплена жодними фактами: незрозуміло, з якими сусідами, коли, при яких обставинах сперечалася позивачка, у чому виражається її аморальний спосіб життя, чим підтверджується розпивання нею спиртних напоїв у компаніях в будинку. Жодних доказів негідної поведінки позивачки під час спільного проживання у шлюбі з відповідачем та після розірвання шлюбу в період з 2015 по 2019 рік (скарги до селищної ради з боку будь-яких осіб, звернення до поліції тощо) суду не надані.

У той же час, суд приймає як докази заяву позивачки до поліції та відповіді від Покровського ВП на адресу позивачки, з яких вбачається, що у січні-лютому 2019 ОСОБА_1 зверталася до поліції з приводу того, що колишній чоловік виганяє її з будинку (а. с. 97-100).

Суд також надав оцінку довідці про зареєстрованих у будинку осіб станом на 23.10.2020, надану відповідачем згідно якої в будинку зареєстровані сторони та батьки відповідача, усього 4 особи (а. с. 94) та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 17.09.2020 (а. с. 95), згідно якого в будинку також проживає цивільна дружина відповідача та дійшов висновку, що право проживання позивачки у зазначеному будинку жодним чином не залежить від правових підстав та факту реєстрації та проживання інших родичів/членів сім`ї відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині вселення позивачки в будинок, оскільки суд встановив, що ОСОБА_1 як член сім`ї не втратила право проживання (користування) будинком і, оскільки, не має фізичної змоги потрапити в будинок внаслідок протиправних дій відповідача, що виразилося в зміні ним замків у вхідних дверях, то вселення її до будинку буде належним способом захисту її порушеного права.

У той же час, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні вказаним житловим будинком не є конкретизованими, позивач не зазначив у позові та не оголосив в судовому засіданні які саме перешкоди чинить відповідач, окрім змін замків у дверях, та від яких дій він повинен утриматися з метою не перешкоджання в користуванні будинком. Оскільки суд розглядає справу в межах позовних вимог, на підставі наданих доказів, то вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з невизначеністю вимог та відсутністю доказів, які б доводили наявність перешкод.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати, а саме, сплачений судовий збір, у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 141, 258, 259, 263-268, 280-281 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з відповідача, ОСОБА_3 на користь позивачки, ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 16 листопада 2020 року.

Суддя О.В. Чорна