Справа № 675/695/20
Провадження № 2/675/429/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" листопада 2020 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області під головуванням судді Короля О.В., за участю секретаря судового засідання Сопронюк С.Л., учасників справи:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання недійсною угоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (по тексту - ТОВ «Авто Просто», відповідач) про визнання недійсною з моменту укладення угоди №369344 від 22.08.2011 року разом з її додатками №1 та №2.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Так за покликанням позивача, 22.08.2011 року між ним та відповідачем була укладена угода №369344 від 22.08.2011 року, предметом якої було придбання автомобіля полегшеним шляхом з використанням системи послуг АвтоТак.

Як вважає позивач дана угода за своєю правовою природою є правочином змішаного типу та містить елементи договору фінансового лізингу у зв`язку з чим вона мала бути посвідченою нотаріально. Тим самим, на думку ОСОБА_1 , не посвідчення такого договору нотаріально є самостійною та достатньою підставою для визнання його недійсним.

Також позивач звертає увагу, що рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12.08.2015 року по справі №675/2253/14-ц за позовом ТОВ «Авто Просто» до його, як відповідача про стягнення заборгованості було стягнуто заборгованість в сумі 361770, 55 грн.

При цьому, як вказує позивач, рішення суду першої інстанції було залишено без змін як Апеляційним судом Хмельницької області, так і Вищим спеціалізованим судом України, а заява про перегляд таких рішень залишена без розгляду 12.09.2017 року вже ухвалою Верховного Суду України.

Разом з цим зазначає, що попри те, що вказана вище справа пройшла усі судові інстанції, слід врахувати, що її об`єктом було саме стягнення заборгованості, в той же час судами не досліджувалося те, що даний договір є недійсним з моменту його укладення з підстав ст. 220 та ст. 799 ЦК України.

Так рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12.02.2014 року по справі №675/1935/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 07.08.2014 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживачів, визнання угоди недійсною, застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів.

Акцентує увагу, що в рамках цієї справи судами досліджувалося питання порушення цією угодою норм Закону України «Про захист прав споживачів», натомість предметом поданого позову є визнання недійсною угоди №369344 від 22.08.2011 року з моменту її укладення у зв`язку з недотриманням сторонами на час її укладення норм ЦК України щодо обов`язковості нотаріального посвідчення такої угоди, що в свою чергу предметом дослідження за справами викладеними вище не було.

При цьому позивач звертає увагу, що оскаржувана угода є змішаною за своєю правовою природою та містить елементи договору фінансового лізингу.

На переконання позивача оскаржувана угода містить усі особливості, що містить в собі договір фінансового лізингу та в незалежності, як досліджено судами раніше по суті своїй та своєю правовою природою є змішаною та містить елементи договору фінансового лізингу.

Відсилаючись до норм ч. 2 ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1 ст. 220, ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч.ч. 1, 2 ст. 799, ч. 1 ст. 806, ст. 807 ЦК України вважає, що правовідносини між сторонами по справі підпадають під ознаки договору непрямого лізингу, оскільки за ст. 2 угоди №369344 ТОВ «Авто Просто» є товариством, що надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах АвтоТак. Дані автомобілі ТОВ «Авто Просто» купує у постачальника, що підтверджується абз. 5 ст. 3 оскаржуваної угоди та в подальшому реалізовує на користь учасників системи АвтоТак.

Також позивач зазначає, що ані сама оскаржувана угода, ані її додатки за №1 та №2 нотаріально не посвідчені, що свідчить про те, що під час її укладення сторонами не дотримано норм ч. 2 ст. 799 ЦК України щодо обов`язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Так як жодних правових наслідків нікчемний правочин для його сторін не створює, то позивач зазначив на наявність для задоволення позову повністю.

Крім цього, за покликанням позивача, з урахуванням того, що оскаржувана угода є дійсною, то відповідний строк позовної давності спливати не почав, а тому і не може бути пропущеним.

Відповідачем було подано відзив на подану позовну заяву (вх. №5871 від 13.05.2020 року), згідно якого позовні вимоги не визнає у повному обсязі.

Так у своєму відзиві відповідач просить врахувати, що умови надання позивачеві послуг на підставі оскаржуваної у справі угоди та інформація про ці послуги викладені досить детально та ясно як в самій угоді, так і додатках до неї. На думку відповідача покликання позивача, що укладена між ними угода позиціонується як договір лізингу є необгрунтованими. В обгрунтування своїх заперечень на подану позовну заяву просив врахувати умови спірного договору, приписи ч. 1 ст. 801 ЦК України та правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 22.04.2020 року по справі №570/4395/18, від 13.03.2019 року по справі №126/1105/16-ц та від 21.11.2018 року по справі №367/1987/17-ц.

Крім цього, представником відповідача подано письмову заяву про застосування наслідків пропущення строку позовної давності (вх.№5872 від 13.05.2020 року). Заява обгрунтована тим, що позивачем подано позов про визнання недійсною з моменту укладення угоди №369344 від 22.08.2011 року разом з її додатками №1 та №2 тільки в квітні 2020 року, тобто через майже 8, 5 років після їх підписання. На думку представника відповідача, ТОВ «Авто Просто» було здійснено усі можливі дії для ознайомлення позивача з усіма умовами оскаржуваної угоди, натомість останній не наводить того, що він не мав реальної змоги дізнатися про нібито порушення його прав, навпаки підписання та тривале виконання умов угоди свідчить про повну обізнаність позивача про правову природу такої угоди.

Позивачем також було подано відповідь на відзив (вх. №6721 від 04.06.2020 року), згідно якого позовні вимоги підтримує у повному обсязі на підставах, викладених у позовній заяві та заперечує щодо доводів відповідача в поданому ним відзиві.

В обгрунтування відповіді на відзив позивач вказує, що оскаржувана ним угода містить у собі особливості договору фінансового лізингу та незалежно від цього за своєю правовою природою є угодою змішаною та містить елементи договору фінансового лізингу, договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу, а відтак в силу правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року по справі №607/8078/15-ц може бути визнана недійсною.

Зазначає, що згідно оскаржуваної угоди ТОВ «Авто Просто» не передає йому у власність автомобіль, а в реальності він може лише ним володіти та користуватися, доки дія угоди не припиниться. Крім того, щомісяця зобов`язаний сплачувати внески, що у своїй сумі складають ціну самого автомобіля та вартість послуг ТОВ «Авто Просто», та разом з тим набуває права лише користування автомобілем, що вказує на елементи договору оренди.

Надалі, за покликанням позивача, після оплати усіх необхідних внесків припиняється дія договору застави, і він у свою чергу набуває права розпорядження майном, а відтак реально набуває права власності. Тим самим наведене свідчить вже про елементи договору купівлі-продажу, оскільки оплачується повна ціна автомобіля разом з послугами продавця, і тільки після цього набувається реальне право власності.

Наведені елементи у своїй сукупності свідчать про те, що дана угода крім цього всього містить елементи договору лізингу, оскільки автомобіль був наданий у фактичне користування (без права розпоряджання) на певний строк, що визначено оспорюваною угодою, згідно якої мають сплачуваться відповідні платежі.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому предстаником відповідача подано письмову заяву про можливість розгляду без його участі (вх. №7983 від 06.07.2020 року).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог судом враховано наступне.

Так, судом встановлено, що 22.08.2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 була укладена угода №369344 про надання останньому як учаснику системи АвтоТак послуг, спрямованих на придбання автомобіля Кіа Cee'd, вартістю 153600,00 грн.

Невід`ємними частинами такої угоди являються Додаток №1 та Додаток №2.

Необхідно врахувати, що рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12.02.2014 року по справі №675/1935/13-ц, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про захист прав споживачів, визнання угоди недійсною, застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, та стягнення коштів.

Крім цього, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12.08.2015 року по справі №675/2253/14-ц за позовом ТОВ «Авто Просто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з останнього було стягнуто заборгованість в сумі 361770, 55 грн.

Суд констатує, що позивач заявляючи вимоги до ТОВ «Авто Просто» про визнання недійсною з моменту укладення угоди №369344 від 22.08.2011 року разом з її додатками №1 та №2, виходив з того, що оскільки укладений між сторонами договір не був посвідчений нотаріально всупереч вимог ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він є недійсним/нікчемним на підставі ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Однак з вищенаведеними доводами позивача погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що оскаржувана угода містить усі особливості, що містить в собі договір фінансового лізингу та по своїй суті і своєю правовою природою є змішаною та містить, в тому числі, елементи договору фінансового лізингу.

У контексті таких доводів необхідно врахувати, що за договором лізингу, відповідно до статті 806 ЦК України, одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі змістом вказаної норми права в лізинг лізингоодержувачу лізингодавець передає у користування майно, яке належить йому на праві власності або спеціально придбане ним для такої передачі. У будь-якому випадку предмет лізингу перед передачею лізингоодержувачу має належати лізингодавцю на праві власності, і передається лізингоодержувачу у користування на певний строк, з можливістю подальшого набуття права власності.

Спірним договором передбачено, що відповідач надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах. Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.

Як вбачається зі спірної угоди її предметом є надання учаснику послуг спрямованих на придбання автомобіля, а не купівля-продаж автомобіля в кредит чи лізинг.

На думку суду, попри покликання позивача, що оспорюваний ним у справі договір містить елементи договору оренди, купівлі-продажу та лізингу, статті 799, 806 ЦК України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Так, предметом договору, укладеного між сторонами, що випливає з його змісту та додатків №1 та №2 є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак».

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг) є фінансовою послугою.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами третьою та п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 10 спірної угоди, підписання останньої та додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто Просто», уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до неї, що засвідчив своїм підписом.

Оскільки укладений між сторонами договір не є договором лізингу та не містить в собі ознаки договору лізингу, помилковими є доводи позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 799 ЦК України щодо обов`язкової нотаріальної форми укладеного договору та, як наслідок, визнання цього договору недійсним (нікчемним) на підставі ч. 1 ст. 220 ЦК України в зв`язку із недодержанням форми його укладення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що сторони, уклавши 22.08.2011 року, фактично, договір про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так», досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, прав та обов`язків сторін, форми укладення договору, що підтверджується їхніми підписами у договорі.

Зокрема, в додатку №2 до угоди №369344 зазначено, що учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами угоди, підтверджує свої права та обов`язки за угодою, підтверджує здатність набувати прав та обов`язків за угодою, умови угоди зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Таким чином, оскільки Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який врегульовував спірні правовідносини між сторонами на момент звернення до суду, та інші акти цивільного законодавства не передбачали обов`язкової нотаріальної форми для договору про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, а положення ч. 2 ст. 799 ЦК України на дані правовідносини не поширюється, зважаючи на недоведеність позивачем наявності інших передбачених законом підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним та виходячи із презумпції правомірності правочину, вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним (нікчемним) є необґрунтованими.

Також суд враховує і ряд правових позицій Верховного Суду, так як у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у відповідності до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2020 року по справі №570/4395/18 можна зробити висновок, що оспорювана угода не є договором лізингу, оскільки предметом цієї угоди є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.

Згідно висновків, викладених у правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року по справі №126/1105/16-ц можна констатувати, що спірним договором передбачено, що відповідач надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах. Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.

Суд зазначає, що постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2018 року по справі № 607/8078/15-ц, на яку посилається позивач містить висновок, що саме договір лізингу, який укладався між сторонами та який оспорювався за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. При цьому, слід наголосити, що Верховний Суд в рамках вказаної вище справи не робив будь-яких висновків про можливість визнання недійсною змішаної угоди, що містить елементи договору оренди (найму), договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору фінаннсового лізингу у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Як зазначив Верховний суд договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався. Недодержання вимоги про нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу є самостійною та достатньою підставою для визнання договору недійсним.

Тим самим, оскільки оскаржувана у справі угода не є договором фінансового лізингу, що не заперечує і сам позивач, то відсутні підстави для застовування відповідних норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року по справі № 607/8078/15-ц.

Суд враховує, що згідно ст. 1 угоди №369344 від 22.08.2011 року чітко визначено, що ОСОБА_1 відповідач надавав послуги, а не майно. При цьому, майно (автомобіль) придбавався безпосередньо позивачем, а відповідач в свою чергу не був та не є власником такого майна.

Крім цього згідно договору №614508-Y01720 від 10.07.2012 року, укладеного між ПАТ «Хмельниччина-Авто» (Продавець) з одного боку, ТОВ «Авто Просто» (Платник) з другого боку, та фізична особа ОСОБА_1 (Отримувач) - останній отримав автомобіль. Вказана обставина, в тому числі була встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили в цивільній справі №675/1935/13-ц, на яке в позовній заяві позивач звертає увагу суду, та не заперечується сторонами по справі. Загалом такі обставини позивачем не спростовано.

Як визначає ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, частина шоста вказаної статті чітко регламентує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на ту обставину, що оспорювана у справі угода №369344 від 22.08.2011 року є договором лізингу або ж містить притаманні такому договору ознаки.

З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин та оцінки наданих сторонами доказів, предмет та підстави позову, в суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а відтак в задоволені позову слід відмовити повністю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 247, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13.11.2020 року.

Суддя О.В. Король