КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9555/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м.Київ) на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року, постановлену під головуванням судді Осаулова А.А.

у справі за поданням державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ліщінського Олексія Валерійовича, заінтересовані особи: стягувач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ЄВРОБАНК", боржник ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,-

встановила:

В березні 2020 року державний виконавець Шевченківського РВДВС у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ) Ліщінський О.В. звернувся до суду із поданням, у якому просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Подання обґрунтовує тим, що 10 квітня 2018 року відкрито виконавче провадження №56136814 з виконання виконавчого листа №761/16199/15-ц, виданого 12 листопада 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" 144478,89 грн., 1 700 841,05 грн. та 4 423 485,56 грн. заборгованості за договорами та 3654 грн. судового збору.

Боржником рішення суду не виконано, декларації про доходи та майно не надано. Інформації про наявність у боржника майна не встановлено, проте встановлено, що він є співзасновником чотирьох юридичних осіб, у зв`язку із чим було накладено арешт на частки у статутному капітал юридичних осіб.

Також установлено, що боржник неодноразово перетинав державний кордон України, що свідчить про наявність у нього грошових коштів.

Посилаючись на зазначені обставини, державний виконавець звернувся із цим поданням.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Шевченківським РВДВС у м.Києві ЦМУМЮ (м.Київ) подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, подання задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами, на яких ґрунтується подання. Зазначає, що боржник не вчинив будь-яких дій з метою виконання зобов`язання та не навів поважних причин неможливості цього, що слід розглядати як ухилення від виконання.

В судовому засіданні державний виконавець Ліщінський О.В. доводи апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції установлено, що 12 листопада 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ЄВРОБАНК" заборгованості за Договором №PR-000187/BLK-1 від 21 лютого 2012 року в розмірі 144478,89 грн., за Договором овердрафту №ЮЛ-112/2012-0 від 03 жовтня 2012 року в розмірі 1 700 841,05 грн., за Договором кредиту №ЮЛ-139/2013-К від 28 жовтня 2012 року в розмірі 4 423 485,56 грн., судового збору у сумі 3654 грн.

10 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Гузь А.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56136814 по виконанню виконавчого листа №761/16199/15-ц.

10 квітня 2018 року та 19 лютого 2020 року державним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника, а 19 квітня 2018 року та 10 лютого 2020 року - про арешт майна боржника.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не надано доказів, які б давали підстави уважати, що боржник має намір ухилятись від виконання судового рішення, в тому числі і шляхом залишення території України, зокрема зміни країни проживання, а сам факт не виконання в добровільному порядку рішення не може уважатися ухиленням від виконання чи перешкоджанням в його виконанні.

Також суд уважав, що державним виконавцем не вжито всіх можливих заходів щодо примусового виконання рішення суду, зокрема, не здійснено заходи щодо виходу державним виконавця за місцем проживання боржника та будь-яких заходів щодо примусового виконання рішення суду; відсутні докази направлення на адресу боржника та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, викликів до державного виконавця.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 441 ЦПК України:

1. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

3. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обгрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою "Луордо проти Італії " (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-1Х), рішення Європейського Суду за справою "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини" (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", §124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою "Сіссаніс проти Румунії"), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N43, §60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Як убачається з матеріалів справи, боржник має боргове зобов`язання. Покладення на боржника рішенням суду обов`язку сплатити кошти не є для нього новим та не очікуваним, відтак він об`єктивно повинен був бути до цього підготовлений.

Ухиленням від виконання рішення є така поведінка боржника, якою він створює різного роду перешкоди, а державний чи приватний виконавець мусить залучати власні можливості для примусового виконання рішення суду. При чому, такі перешкоди боржник може розпочати вчиняти ще до моменту ухвалення рішення у справі або, навіть, до подачі позову, завчасно передбачаючи настання зобов`язальних наслідків.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

На момент звернення виконавця до суду із поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен бути об`єктивно наявним і вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли у нього є всі реальні можливості виконати цей обов`язок (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Само по собі неподання боржником декларації про доходи та майно не може давати підстав уважати про вчинення боржником свідомих дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення, які можна було б уважати достатніми для вжиття обмежувальних заходів.

Твердження, що невиконання судового рішення необхідно розцінювати як ухилення від виконання зобов`язань, є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання, проте такі обмеження є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав уважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням. Проте наведені в поданні мотиви та докази не вказують на свідоме ухилення особи від виконання покладених на неї судовим рішенням обов`язків, отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення подання.

Окрім того, як підставно звернув увагу суд першої інстанції, до подання не було приєднано доказів на підтвердження направлення та вручення боржникові постанови про відкриття виконавчого провадження, в межах якого державним виконавцем стверджується про невиконання рішення суду, та у якій, згідно статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", вказується боржнику на необхідність подати декларацію про доходи та майно боржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390, 441. ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної в місті Києві Центрального міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м.Київ) залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова