КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №756/2322/17
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2020 року (суддя Яценко Н.О.) у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановила:

у лютому 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 31 січня 2015 року № 41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфери управління Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації», житловий будинок АДРЕСА_2 переданий до сфери управління Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

Позивач посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 складається з 1-ї кімнати, житловою площею 13,2 м2. Згідно інформації, наданої управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації № 411 від 14 листопада 2016 року, приватизація даної квартири не здійснювалася, а отже, квартира перебуває у державній власності. Згідно відповіді КК «Центр комунального сервісу» № 02/05/00-352 від 14 листопада 2016 року особовий рахунок в даній квартирі не відкрито, нарахування за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкової території не проводиться, зареєстрованих осіб в квартирі не має.

Однак, 1 березня 2016 року в процесі комісійного обстеження за участю представників ЖЕД 515 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду

Оболонського району м. Києва» було встановлено, що спірна квартира без дозвільних документів та самовільно зайнята відповідачами, 2 березня 2016 року їм наданий припис про звільнення квартири або надання документів, які підтверджують право на її зайняття, але відповідачі добровільно не звільняють та не здають наймодавцю спірне жиле приміщення, продовжують самоправно ним користуватися, на квартирному обліку не перебувають, що є підставою для їх виселення відповідно до ст. 116 ЖК УРСР.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач посилається на неврахування судом наданих доказів, зокрема поверхового плану будинку АДРЕСА_2 від 5 травня 1997р., в якому зазначено, що кв. №3 складається з кімнати, площею 13,2 м2, та відповідно до експлікації складається з жилої кімнати. Також суд не звернув увагу, що у запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 зазначав, що разом з матір`ю ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_3 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 38 м2 та загальною площею 71,4 м2 , однак в наданому ним технічному паспорті від 18 серпня 2015р. та експлікації зазначено, що житлова площа квартири складає 40,5 м2, а загальна - 84,3 м2.

Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_1 не мала права замовляти технічну інвентаризацію спірного приміщення, оскільки не є його власником, тому суд першої інстанції відповідно до ст. 78 ЦПК України не мав брати до уваги технічний паспорт.

Також позивач з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду зазначає, що оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із тим, що відповідно до правових підстав позову позивач просив виселити відповідачів з жилого приміщення, але не довів, що воно є жилим, судом порушено право на справедливий та неупереджений розгляд цивільної справи, так як суд повинен був самостійно застосувати норму матеріального права, яке регулює правовідносини сторін.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, судове повідомлення повернулося до суду без вручення з відміткою листоноші, що «адресат померла», представник відповідача ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Представник третьої особи направив до апеляційного суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Коваленка О.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ковальова М.О., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_2 мав статус гуртожитку санаторію ім. 1-го Травня.

ОСОБА_1 , як працівнику санаторію, була надана квартира АДРЕСА_3 , яка складалася з двох кімнат, житловою площею 38кв.м.

21 березня 1980 року ОСОБА_1 була зареєстрована у вказаній квартирі. Відповідач ОСОБА_2 , її син, зареєстрований у квартирі 19 червня 1984 року.

Вказані обставини учасниками справи не заперечувалися.

Розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації № 585 від 24

червня 1999 року будинок АДРЕСА_4 був визнаний житловим.

Пунктом 3 вказаного розпорядження було передбачено, що після зміни статусу будинку в державній адміністрації району здійснити перезатвердження житлової площі квартир будинку за його мешканцями з видачею ордерів на постійне проживання.

Розпорядженням Оболонської районної державної адміністрації № 41 від 31 січня 2015 року житловий будинок АДРЕСА_2 закріплений на праві господарського відання без права розпорядження за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

Розпорядженням Київського міського голови № 125/1 від 19 лютого 2016 року «Про перейменування бульвару, вулиць, площі та провулків у м. Києві » вулиця Гамарника була перейменована на вулицю Квітки Цісик .

Згідно акту, складеного працівниками ЖЕД-515 м. Києва 1 березня 2016 року, відповідачі самовільно зайняли квартиру АДРЕСА_1 , площею 13,2кв.м.

2 березня 2016 року ОСОБА_1 направлено припис про звільнення квартири 3, житловою площею 13,2кв.м. або надання документів, що дають право на зайняття та користування вказаним житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження того, що спірне приміщення є житловим та окремою квартирою, тому підстави для вирішення даного спору на підставі ст. 116 ЖК УРСР відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення у квартиру є виданий громадянину ордер.

Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення є житловим терміном, судам слід розрізняти правовий статус приміщення (житлове чи нежитлове), оскільки у правовідносинах коли особа підлягає виселенню з житлового приміщення, то застосовуються положення ЖК УРСР, а у разі усунення власнику перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, підлягають застосуванню положення ЦК України (постанова ВС від 20 травня 2020 року у справі 572/1446/17).

Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло повинно відповідати певним критеріям: 1) це має бути приміщення; 2) вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

Частиною 1 статті 382 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Статтею 63 ЖК УРСР визначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

У пункті 2.22 Державних будівельних норм України, «Будинки і споруди. Житлові будинки» зазначено, щоу квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньо квартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо.

З наданого суду першої інстанції поетажного плану 1 поверху будинку АДРЕСА_2 , складеного у 1997 році, вбачається, що на поверсі розташовані квартири 1 , 2 та 3. При цьому квартира 3 складається з кімнати, площею 13,2кв.м, має окремий вихід на вулицю та двері до квартири 1 . У квартирі відсутні кухня, санвузол, коридор (с.с.33).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що приміщення, площею 13,2 кв.м, не може вважатися окремою квартирою.

Вказана обставина також підтверджується листом ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» від 23 червня 1999 року, з якого вбачається, що приміщення, яке суміжне з квартирою ОСОБА_1 , є нежитловим підсобним приміщенням санаторію, яке має окремий вхід знадвору і у якому знаходилася слюсарна майстерня, яке у подальшому було перепрофільоване на склад постільної білизни (с.с.154).

Документів про юридичну зміну статусу приміщення позивачем суду надано не було.

Крім того, відповідачами суду першої інстанції наданий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 , який виготовлений 18 серпня 2015 року, і з якого вбачається, що приміщення, площею 13,2.кв.м., було приєднано до квартири 1 і переплановано, воно не має вікон та окремого входу знадвору.

Під час розгляду справи судом першої інстанції питання про правомірність приєднання вказаного приміщення до квартири, де проживають відповідачі, не розглядалося, позивачем не уточнювалися позовні вимоги і не ставилося питання про звільнення самовільно зайнятого приміщення та приведення його у первинний стан.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, апеляційний суд позбавлений можливості усунути вказані недоліки судового розгляду судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мала права замовляти технічну інвентаризацію спірного приміщення, оскільки не є його власником, а площа квартири є значно більшою, ніж зазначали відповідачі, що повинен був врахувати суд першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідач замовляла інвентаризацію не спірного приміщення, а квартири, де вона проживає, і наданий нею технічний паспорт на квартиру 1 свідчить про приєднання спірного приміщення до квартири та вчинення інших дій, у результаті яких приміщення не має окремого входу та вікон.

Також технічний паспорт підтверджує, що відповідачами була збільшена площа однієї із кімнат та здійснені інші перепланування.

Однак, вказані обставини не були предметом позовних вимог, а позивачем не було заявлено, що здійснені відповідачами перепланування є неправомірними і суперечать положенням ст. 100 ЖК УРСР.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що саме на суд покладено обов`язок надати

правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, колегія суддів вважає безпідставним при вирішенні даного спору, так як під час судового розгляду було встановлено, що спірне приміщення не є жилим і не є квартирою, а відтак відповідачі не можуть бути виселені з нього.

Отже, правовідносини, які склалися між сторонами, не регулюються нормами житлового законодавства, які не передбачають можливості виселити будь-кого із нежилого приміщення.

Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що спірне приміщення було приєднано до квартири, в якій проживають відповідачі, і в ньому здійснено перепланування, зокрема ліквідація окремого виходу, що не було предметом судового розгляду, тому обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення порушених прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції з`ясовані обставини справи у межах заявлених позовних вимог, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк