РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/19731/18

Провадження №: 2/755/3031/20

"11" листопада 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, -

у с т а н о в и в :

21.12.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому просить суд: визнати недійсним заповіт від 25.05.2011 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лаврент`євою Е.О., складний на ім`я ОСОБА_2 ОСОБА_13 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на ім`я ОСОБА_2 ; покласти на відповідачів витрати пов`язані з судовим розглядом справи.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_13 Згодом з`ясувалося, що 25.05.2011 року мати позивача склала заповіт на користь відповідачки ОСОБА_2 , який, на думку позивача, був протизаконно посвідчений приватним нотаріусом Лаврент`євою Е.О. того ж дня, оскільки ніяких фізичних можливостей скласти заповіт у померлої не було. Станом на 20.03.2002 року мати позивача мала діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки обох очей; артифакія обох очей. 09.04.2003 року матері позивача встановлений діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки; артифакія обох очей. Згідно медичної довідки від 25.07.2003 року, ОСОБА_13 самостійно ні читати, ні писати не може та направляється на МСЕК очей. Згідно довідки від 26.08.2004 року ОСОБА_13 встановлено першу групу інвалідності по зору. В той же час, згідно заповіту померлої ОСОБА_13 від 25.12.2003 року, все своє майно, в тому числі належну їй частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних і господарських будівель АДРЕСА_1 , ОСОБА_13 заповіла своєму сину - позивачу у справі. У цьому заповіті від 25.12.2003 року зазначено, що в зв`язку з поганим зором заповідачки заповіт їй прочитаний самим нотаріусом. При цьому, заповіт складений 25.05.2011 року, тобто через вісім років з моменту складання першого заповіту, такого застереження не містить. Позивач стверджує, що його мати при кінці свого життя не мала фізичної можливості написати навіть одного слова або розписатись у будь-яких документах, а не те щоб скласти нотаріально посвідчений заповіт без сторонньої допомоги. Також позивач вказує, що про існування оспорюваного заповіту йому стало відомо 11.10.2017 року у приміщенні Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори.

Ухвалою суду від 27.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, витребувано належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №465/2017 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13

22.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що мати відповідачки ОСОБА_13 була людиною з інвалідністю по зору з 2004 року. В 2001 році їй робили операцію по заміні кришталика ока, а у 2006 році у неї був перелом стегна у зв`язку із чим вона тривалий час була прикута до ліжка. Відповідачка вказує, що весь цей час вона доглядала за своєю матір`ю та у зв`язку з похилим віком і наявними хворобами постійно надавала допомогу в побуті, купувала продукти, ліки, допомагала готувати їжу, супроводжувала та відвозила до медичних закладів. За твердженням відповідача, хоча померла і потребувала сторонньої допомоги, у побуті до 2013 року вона обслуговувала себе сама, розігрівала їжу, виходила з будинку на подвір`я. Тільки у 2013 році стан здоров`я ОСОБА_13 значно погіршився і вона майже нічого не бачила. Оскільки відповідачка проживала окремо від матері і не постійно залишалась у неї ночувати, з 2013 року відповідачці допомагали доглядати за матір`ю дві жінки за плату. В 2011 році позивач повідомив відповідачку та їх матір про те, що у зв`язку із пожежею в частині будинку у якій він проживав, паспорт матері було втрачено, тому відповідачка допомогла своїй матері отримати новий паспорт. При отриманні паспорту ОСОБА_13 самостійно розписувалась у відповідних документах і в самому паспорті. Хоча їй було складно поставити підпис у зв`язку з дуже поганим зором, але вона це робила самостійно, без сторонньої допомоги. Після отримання нового паспорту ОСОБА_13 у цей же рік також самостійно ставила підпис і робила записи в оскаржуваному заповіті. Відповідачка вказує, що позивач посилається на медичну довідку від 25.07.2003 року про те, що померла нібито не могла ні читати, ні писати, при цьому заповіт на його користь ОСОБА_13 склала 25.12.2003 року, який самостійно підписала. Станом на 2011 рік ОСОБА_13 дійсно дуже погано бачила, але при необхідності могла самостійно поставити підпис і написати декілька рядків тексту, а також при необхідності за допомогою збільшувального скла, могла прочитати текст невеликого за обсягом документу. Обґрунтування позову є взаємовиключними, адже позивач посилається на відсутність волевиявлення заповідача, разом з тим вказує, що форма заповіту не відповідає положенням закону. Тож, або померла не підписувала заповіту або вона його підписувала, але форма не відповідає встановленим законом вимогам. Відповідачка зазначає, що на теперішній час вона та позивач є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , однак будинком та земельною ділянкою користується лише позивач зі своєю сім`єю, а відповідачка позбавлена можливості здійснювати користування майном. Оскільки відповідач відмовлявся вирішити спірне питання у добровільному порядку, в червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про розподіл житлового будинку в натурі. За твердженням відповідача, позивачу було відомо про наявність оспорюваного заповіту з 2011 року і при оформленні спадщини позивач не заперечував проти спадкування відповідачкою частини будинку та лише під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 , коли остання відмовилась продати своєму брату належну їй частку, позивач з надуманих підстав став оспорювати заповіт. За твердженням відповідачки дійсна мета позову не захист порушених прав, а намагання безпідставно зменшити належну відповідачу частку будинку та змусити відповідача продати йому майно за заниженою ціною.

18.02.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги та додатково посилається на те, що під час пожежі в будинку у 2011 році жоден належний ОСОБА_13 документ не згорів, тому на даний час триває кримінальне провадження стосовно безпідставного отримання ОСОБА_2 нового паспорта ОСОБА_13 , яка була інвалідом 1 групи по зору.

Ухвалою суду від 21.02.2019 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою суду від 21.02.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 21.02.2019 року задоволені взаємні клопотання позивача та відповідача ОСОБА_2 про виклик в судове засідання свідків.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року у справі призначено проведення судової почеркознавчої експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку експерта.

06.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача Головного територіального управління юстиції у м. Києві на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначає, що обставини на які вказує позивач потребують доказування, тому представник просить розглянути справу за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Також представник зазначає, що Головне територіальне управління юстиції у м. Києві прав позивача не порушувало та не оспорювало, майнового інтересу щодо вказаного у позовній заяві майна не має, а тому управління є неналежним відповідачем у справі. За таких обставин представник просить відмовити позивачу у задоволенні позовну в повному обсязі стосовно позовних вимог до Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою суду від 30.08.2019 року відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 04.10.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 27.11.2019 року повторно направлено на виконання ухвалу суду від 21.03.2019 року про призначення судової почеркознавчої експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку експерта.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 03.07.2020 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 28.08.2020 року в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі замість Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

В судовому засіданні, яке відбулось 30.09.2020 року, позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та зазначив, що його мати не мала фізичної можливості підписати оспорюваний заповіт та прочитати його у зв`язку зі станом свого здоров`я.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та пояснила суду, що після смерті своєї матері позивач згодом дізнався, що померла за життя склала заповіт на користь його сестри, але цей заповіт посвідчений протизаконно, адже наявна медична документація свідчить про те, що померла фізично не могла прочитати та підписати заповіт та й взагалі не могла читати і писати. При цьому, попередньо померла склала заповіт саме на користь свого сина, який є позивачем у справі. На думку представника, оспорюваний заповіт є нікчемним, адже померла з 2003 року була інвалідом по зору і в матеріалах справи достатньо доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_13 не могла самостійно підписати та прочитати заповіт. Чи була дійсна воля спадкодавця на складання оспорюваного заповіту вирішить суд, але прочитати цей заповіт ОСОБА_13 не могла, тому він є нікчемним.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що викладені у позовній заяви обставини не відповідають дійсності. Позивач стверджує, що йому не було відомо про оспорюваний заповіт і про свідоцтво про право на спадщину видане на ім`я його сестри, при цьому у виданому йому свідоцтві написано, що на іншу частину майна свідоцтво видане його сестрі. За твердженням представника, позивач ще у 2011 році знав про заповіт, а позов подав у зв`язку із поданням ОСОБА_2 позову стосовно нього. Сторона позивача не довела того, що ОСОБА_13 не підписувала спірного заповіту. Померла дійсно погано бачила, але саме вона сама прочитала та підписала оскаржуваний заповіт. У 2011 році ОСОБА_13 самостійно підписувала документи для отримання нового паспорту, а також підписала сам паспорт. Також представник зазначає, що при розгляді судового спору у 2004 році, ОСОБА_13 була свідком у справі, вона самостійно читала присягу свідка та підписувала її. У тому спорі представник особисто брав участь і бачив зазначені факти. Представник вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Спадкодавиця дійсно мала вади зору, але це не означає, що вона не мала жодної можливості прочитати кілька рядків та підписати заповіт. ОСОБА_13 особисто з`явилась до нотаріуса і немає жодних доказів, що вона не підписувала та не читала заповіт. Відсутні докази того, що у спадкодавця не було волі на складання оспорюваного заповіту. Заповіт складений зі слів ОСОБА_13 , отже його текст узгоджувався, нотаріус встановив волевиявлення спадкодавця на складання такого заповіту і у тексті заповіту вказано, що він прочитаний ОСОБА_13 вголос, а нотаріус це посвідчив, адже по іншому нотаріус не міг би посвідчити заповіту.

Представники відповідачів Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса КМНО Лаврент`євої Е.О. та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що позивач є її сусідом, а ОСОБА_2 є донькою померлої ОСОБА_13 , однак із нею свідок особливо не спілкувалась, оскільки вона довго не жила в будинку. Свідку відомо, що ОСОБА_2 хоче половину будинку позивача. В розмові з ОСОБА_13 остання казала свідку, що залишить будинок позивачу, оскільки він про неї піклується, а ОСОБА_2 рідко приходить, тож ОСОБА_13 ображалась на свою доньку. За твердженням свідка ОСОБА_13 погано ходила, погано бачила та ходила із ходунками. Після пожару в будинку у 2011 році померла вже майже не ходила, могла тримаючись за стінку трохи пройти, а за двір не виходила і вже не бачила, йшла навпомацки. З того часу свідок ОСОБА_13 вже дуже рідко бачила. Пенсію за нею отримувала сама свідок та позивач, оскільки вона не бачила де слід поставити підпис. Свідок вказує, що ОСОБА_13 вживала спиртні напої, тож сьогодні могла одне говорити, а завтра вже інше. Сусідка на ім`я ОСОБА_7 один раз в день приходила до ОСОБА_13 щоб покормити її, але чи робила вона це за кошти чи ні свідку не відомо.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що вона є дружиною позивача. ОСОБА_13 була сліпою, з 2003 року їй було встановлено 1 групу інвалідності по зору. Свідок є невісткою ОСОБА_13 , і за твердженням свідка, відносини у неї зі свекрухою були нормальні. ОСОБА_13 за станом свого здоров`я максимум, що могла зробити це вийти у двір. Свідок зазначає, що вона та позивач доглядали померлу, а ОСОБА_2 лише інколи приходила. Про те, що ОСОБА_13 у 2011 році було видано новий паспорт свідок не знала, пенсію отримували по старому паспорту. В будинку позивач живе зі свідком та своєю донькою і її дитиною, місця вистачає і до неї не звертались з будь-якими проханнями. Стосунків у свідка з ОСОБА_2 ніяких немає. Свідок зазначає, що її чоловік - позивач у справі, все життя прожив з батьками, тому, на думку свідка, є справедливим якщо йому буде належати більша частина будинку. Також свідок вказує, що ОСОБА_2 наймала доглядальницю для ОСОБА_13 аби показати свою значимість, але при цьому забирала її пенсію.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду показала, що позивач є її батьком, а відповідачка ОСОБА_2 її тітка. ОСОБА_13 довго, приблизно років 15, погано бачила, була практично нерухомою і зрідка виходила у металічній конструкції, вона нічного не бачила. Свідок проживала через стінку від ОСОБА_13 , але рідко до неї заходила, а коли заходила, то ОСОБА_13 її не бачила і впізнавала лише по голосу. У ОСОБА_13 проблеми із зором були приблизно 20 років, десь у 2003-2004 роках в неї була глаукома, і років 15 вона взагалі не бачила. ОСОБА_2 виїхала з будинку в 1969 році і приїхала лише коли помер дід, а три останні роки тітка приїздила десь 1 раз на тиждень, 1 раз на місяць. Особисто свідок проживала в будинку у 2005-2006 роках та у 2015-2018 роках. Будь-яких сторонніх людей свідок у ОСОБА_13 не бачила.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду показав, що він друг дитинства позивача, а про ОСОБА_2 знає, що вона його сестра. Також свідку відомо, що ОСОБА_2 хоче частину будинку. Свідок вказує, що ОСОБА_2 бачив лише в дитинстві, а потім вона виросла та поїхала з будинку і приїздили лише в екстрених випадках. Свідок зазначає, що ОСОБА_13 була доброю жінкою і свідок часто із нею спілкувався. Останні 10 років ОСОБА_13 не бачила, виходила на двір із ходунками, а свідка впізнавала лише по голосу. Десь з 2005-2007 року ОСОБА_13 вже не бачила та не впізнавала. ОСОБА_2 практично ніколи не приходила, а після пожежі у 2011 році стала приїжджати десь 1 раз на тиждень, варила велику каструлю борщу і все. При цьому, ОСОБА_2 у ОСОБА_13 не прибирала, тож у будинку був поганий запах. Сусідка ОСОБА_7 ходила до ОСОБА_13 і ще одна сусідка, щоб розпивати спиртні напої, оскільки померла любила випити.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 суду показала, що є клієнткою відповідачки ОСОБА_2 , остання надає їй перукарські послуги, і багато років приятелює із нею. Позивача свідок також знає, оскільки бачила його в будинку коли разом з відповідачкою привозили померлій різні речі та продукти, свідок трохи спілкувалась з позивачем. На скільки відомо свідку, раніше батько сторін подарував частину будинку своєму сину - позивачу у справі, а іншу частину мав намір відписати відповідачці. Після смерті батька позивач намагався оспорити заповіт, але в нього не вийшло. У 2003 році ОСОБА_13 склала заповіт на користь позивача і після цього всі документи зникли, тому ОСОБА_13 не мала можливості переписати свій заповіт. Після пожежі у будинку в 2011 році позивач сказав, що документи згоріли, тому ОСОБА_2 допомагала своїй матері отримати новий паспорт. Після отримання нового паспорту ОСОБА_13 побажала переписати заповіт на свою доньку, оскільки вона її доглядала і вони поїхали до нотаріуса та, на скільки відомо свідку, нотаріус дуже довго і ретельно все пояснювала ОСОБА_13 та з`ясовувала все що потрібно. Свідок разом з відповідачкою приїжджали до ОСОБА_13 , привозили потрібні речі та продукти. Чоловік свідка медик-офтальмолог і займався лікуванням ОСОБА_13 Після цього лікування десь у 2002 році зір покращився, а потім став знов погіршуватися. Десь у 2006 році ОСОБА_13 впала та травмувалась, деякий час вона була прикута до ліжка, а потім ходила до 2013 року з ходунками. До 2013 року померла сама себе обслуговувала. Після 2013 року стан здоров`я ОСОБА_13 погіршився і відповідачка стала винаймати жінок для догляду за матір`ю, а сама забезпечувала її продуктами та готувала їжу. Коли відповідачка просила, свідок допомагала їй та їздила до її мами. Особисто свідок разом з відповідачкою їздила до померлої десь 2 рази на рік, а у 2013 році свідок була в будинку ОСОБА_13 кілька разів. Особисто свідок їздила з відповідачкою та її мамою, коли остання забирала свій новий паспорт. Тоді до машини вийшов співробітник паспортного столу з журналом і ОСОБА_13 підписувала необхідні документи. Свідок зазначає, що вона особисто не бачила, що померла вживала спиртні напої, але знає, що позивач купував спиртні напої і померла періодично їх вживала, що дуже не подобалось ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_13 завжди була при розумі. Свідок зазначає, що особисто спілкувалась з ОСОБА_13 про необхідність знову звертатись до лікаря але вона казала, що це непотрібно, деякий зір був, вона в 2011-2013 році ще дивилась телевізор. Свідок вказує, що вона сама є медиком та зазначає, що в ОСОБА_13 був поганий зір, а не те щоб вона взагалі не бачила. Документи при отриманні паспорту у 2011 році ОСОБА_13 підписувала сама. Здоров`я померлої погіршилось у 2013 році. ОСОБА_2 свідок почала допомагати десь з 2001 року після смерті її батька. Приблизно у 2005-2006 роках, коли ОСОБА_13 отримала травму стегна та була прикута до ліжка, ОСОБА_13 казала свідку, що хоче змінити свій заповіт на користь дочки, але позивач не віддає її документи. Якщо б ОСОБА_13 зловживала спиртними напоями, то була б на обліку, або приїжджали б працівники поліції, тобто були б якісь наслідки. У судовому спорі, що був між сторонами десь 2003-2004 роках ОСОБА_13 особисто приїжджала до суду та свідчила проти свого сина. З 2003 року пенсію ОСОБА_13 отримував позивач та приносив її матері.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показала, що знає родину багато років, бо є їх сусідкою. З листопада 2015 року свідок стала доглядати ОСОБА_13 і робила це до самої її смерті у травні 2017 року. Коли свідок стала доглядальницею, ОСОБА_13 вже не ходила та не бачила. До свідка доглядальницею ОСОБА_13 була інша жінка і саме вона познайомила свідка з ОСОБА_2 і свідок стала доглядати ОСОБА_13 за плату. До 2015 року свідок особливо не знала ОСОБА_13 , але остання спілкувалась з чоловіком свідка та приходила до нього десь протягом 2010-2011 років, а у 2012 році чоловік свідка помер. Свідок приходила до ОСОБА_13 два рази на день, розігрівала та давала їй їжу, а ОСОБА_2 привозила продукти і готувала. ОСОБА_2 приїжджала по вівторках, а також по вимозі свідка або самої ОСОБА_13 Двічі на день ОСОБА_2 телефонувала своїй мамі. Позивач також часто заходив до своєї мами, але при свідку нічим їй особливо не допомагав, лише деякі речі по господарству. Дружина та донька позивача до бабусі взагалі не приходили. Пенсію ОСОБА_13 отримував позивач та свідок бачила, що цю пенсію він віддавав матері. ОСОБА_13 розповідала свідку, що складала заповіт на позивача, а потім вирішила свою частину на дочку переписати, оскільки син вже володіє частиною будинку, яка належала батьку. Також ОСОБА_13 розповідала свідку, що їздила зі своєю донькою до нотаріуса та склала заповіт на користь доньки. ОСОБА_13 погано бачила, але бачила. Бабусі було 90 років і ніяких спиртних напоїв вона не вживала, у всякому випадку свідок із нею спиртні напої не розпивала і в присутності свідка ОСОБА_13 не вживала алкоголю. Було таке, що позивач приніс вина, а ще на день народження коли ОСОБА_13 виповнилось 89 років. Свідок вказує, що приходила до ОСОБА_13 не алкоголь вживати, а доглядати за нею, за що ОСОБА_2 сплачувала їй 400-500 грн. на місяць, потім збільшила оплату до 700 грн. на місяць.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_13 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

25.05.2011 року приватним нотаріусом КМНО Лаврент`євою Е.М. був посвідчений заповіт за яким: «Я, ОСОБА_13 , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті роблю таке розпорядження: все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_2 ».

У змісті заповіту наявний рукописний підпис та розшифрування підпису заповідача, а також міститься письмове засвідчення заповідача про те, що заповіт нею прочитаний в голос, його зміст їй зрозумілий та відповідає її волі.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2017 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_13 .

Позивач також звернувся із заявою про прийняття спадщини від 11.01.2017 року після смерті його матері ОСОБА_13 на належну йому обов`язкову частку у спадщині.

09.02.2018 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом у якому зазначено, що спадкоємицею ѕ часток зазначеного в заповіті майна ОСОБА_13 є її дочка ОСОБА_2 . Спадщина, на яку у вказаній частці видано це свідоцтво, складається з: 33/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 99/400 частин житлового будинку видане ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку на 33/400 частини житлового будинку ще не видане.

22.02.2018 року ОСОБА_13 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом у якому зазначено, що спадкоємцем на ј частку зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_13 є її син ОСОБА_13 . Спадщина, на яку у вказаній частці видано це свідоцтво, складається з: 33/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 33/400 частин житлового будинку видане ОСОБА_13 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 99/400 частин житлового будинку видане ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (ст.ст. 1233, 1234, 1235 ЦК України).

За змістом ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

За змістом ст. 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (ст. 1257 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач, зокрема, посилається на те, що його мати в силу свого стану здоров`я не могла особисто підписати та виконати напис, що міститься у змісті спірного заповіту.

За клопотанням позивача, з метою визначення чи виконаний підпис та рукописний текст у спірному заповіті особисто заповідачкою, у справі було призначено проведення почеркознавчої експертизи.

При цьому, 13.04.2020 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку №3095/3096/20-32 від 30.03.2020 року у якому зазначено, що при ознайомленні з наданими матеріалами встановлено, що проведення експертизи за наявними матеріалами неможливо, оскільки наданий порівняльний матеріал є недостатнім для проведення повного та об`єктивного порівняльного дослідження.

Отже, стороною позивача не доведено посилань на те, що оспорюваний заповіт заповідачка не підписувала та не робила у його змісті власних рукописних написів.

Позивач зазначаючи про те, що заповідачка не мала фізичної можливості власноручно підписати заповіт та здійснити у ньому власноручний напис, а також не могла самостійно вголос прочитати заповіт посилається на наступні письмові докази:

- у змісті заповіту від 25.12.2003 року, що був складений ОСОБА_13 на користь позивача, містилось застереження, що в зв`язку з поганим зором заповідачки, заповіт їй прочитаний нотаріусом;

- згідно виписки з історії хвороби ОСОБА_13 від 20.03.2002 року нею пройдене лікування за діагнозом: центральна дегенерація сітківки обох очей, артифакія обох очей, ангіосклероз судин сітківки обох очей;

- згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого від 09.04.2003 року ОСОБА_13 встановлений діагноз: центральна дегенерація сітківки обох очей, ангіосклероз судин сітківки, артифакія обох очей;

- за змістом довідки Центральної районної поліклініки №218 від 25.07.2003 року за підписом лікаря ОСОБА_14 , довідка видана ОСОБА_13 в тому, що вона самостійно ні писати, ні читати не може;

- за змістом довідки сер. КИ-1 №098159 від 26.08.2004 року за підписом голови МСЕК ОСОБА_13 встановлено 1 групу інвалідності по зору безстроково, рекомендовані заходи по відновленню працездатності: Д-окуліст.

Застереження у змісті заповіту від 25.12.2003 року, що був складений ОСОБА_13 на користь позивача, про те, що в зв`язку з поганим зором заповідачки, заповіт їй прочитаний нотаріусом, не може свідчити, що заповідачка не могла та як наслідок фактично не прочитала спірний заповіт перед його підписанням. Адже вказівка на поганий зір не означає його повну відсутність або такий його ступінь, що взагалі не дозволяє бачити та читати текст та не виключає впливу зовнішніх факторів на необхідність при складанні заповіту 25.12.2003 року здійснити його прочитання нотаріусом, наприклад, у разі відсутності у заповідача із собою допоміжних засобів для читання (окуляри, лінза, збільшуюче скло тощо), загальний стан здоров`я заповідача у цей день, освітлення приміщення в якому відбувається посвідчення правочину, безсонячна або сонячна погода тощо.

Виписки з історії хвороби та медичної картки ОСОБА_13 від 20.03.2002 року та від 09.04.2003 року відповідно, які містять діагнози офтальмологічних захворювань померлої, не дають підстав для висновку про те, що ОСОБА_13 не могла прочитати та підписати спірний заповіт від 25.05.2011 року, оскільки вони не містять будь-яких висновків про те, що станом на час їх складання ОСОБА_13 має такий ступінь зору, що виключає фізичну можливість для читання будь-якого тексту самостійно та/або за допомогою допоміжних засобів.

Суд критично ставиться, як до доказу у справі, до змісту довідки Центральної районної поліклініки №218 від 25.07.2003 року за підписом лікаря ОСОБА_14 , у змісті якої вказано, що ОСОБА_13 самостійно ні писати, ні читати не може, адже в матеріалах справи наявні документи, які ОСОБА_13 підписувала після дати зазначеної у довідці (заповіт на ім`я позивача від 25.12.2003 року; власний паспорт, який був виданий 12.05.2011 року), тож невідповідність висновку лікаря про неможливість писати також ставить під сумнів його висновок про те, що ОСОБА_13 не може читати.

Крім того, вказана довідка не містить посилань на спеціалізацію та кваліфікацію лікаря, що її склав та підписав, які б дозволяли йому робити відповідні категоричні висновки. Також з її змісту не можливо встановити чи ОСОБА_13 не могла читати і писати взагалі, чи для цього їй потрібні бути допоміжні пристрої та чи могла вона або не могла за певних умов прочитати кілька рядків і написати кілька рядків тексту.

На переконання суду, той факт, що з 26.08.2004 року ОСОБА_13 було встановлено 1 групу інвалідності по зору безстроково, не виключає наявності у неї можливості прочитати кілька рядків спірного заповіту, написати кілька рядків у ньому та підписатись.

Як свідчать положення Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України №561 від 05.09.2011 року у прив`язці до обставин цієї конкретної справи, встановлення групи інвалідності вказує на наявність стійких порушень сенсорних функцій організму, в даному випадку зору.

Такі порушення обмежують життєдіяльність людини, а ступінь обмеження життєдіяльності може бути помірно вираженим, вираженим та значним.

При цьому, значне обмеження життєдіяльності виникає внаслідок значних порушень функцій органів чи систем організму, що призводить до неможливості або значного порушення здатності чи можливості, в даному випадку бачити, та супроводжується необхідністю в сторонньому догляді (сторонній допомозі).

Особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II або III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Вказане свідчить, що встановлення 1 групи інвалідності по зору може бути пов`язане як з повною неможливістю бачити так і зі значним порушенням здатності чи можливості бачити.

В даному випадку жодні наявні у справі докази не свідчать про наявність у ОСОБА_13 саме повної неможливості бачити, не зазначено про це і у довідці про встановлення групи інвалідності, у якій також не зазначено підгрупи інвалідності, тож така довідка та сам по собі факт встановлення першої групи інвалідності по зору не можуть бути достатніми та достовірними доказами того, що ОСОБА_13 у зв`язку зі станом свого зору при будь-яких умовах не могла прочитати та підписати спірний заповіт.

Всі вище оцінені судом документи стосуються 2002-2004 років, натомість спірний заповіт датований 2011 роком, і яким був зір спадкодавця на час посвідчення заповіту та що з того часу зір погіршився до ступеня відсутності фізичної можливості читання, є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватись рішення суду.

Стосовно показів свідків, які свідчили перед судом про те, що ОСОБА_13 не бачила/погано бачила і відповідно такий ступінь зору не давав їй фізичної можливості прочитати, написати кілька рядків та підписати заповіт, суд зазначає, що частина цих свідків є близькими родичами позивача (дружина, донька), що не може виключати їх зацікавленості та призводить до необхідності критичної оцінки цих свідчень з боку суду. Крім того, суд вважає, що покази свідків у даній ситуації не є тими засобами доказування, якими можуть бути достовірно підтверджені фізичні показники здоров`я організму, зокрема ступінь гостроти зору померлої.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

20.03.2019 року позивач подав до суду складений на його замовлення висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) №032-2-2019

У підсумках експертного висновку зазначено, що після вивчення, аналізу та синтезу даних наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , експертна комісія приходить до наступних висновків:

1. Згідно до наданої медичної документації у гр. ОСОБА_13 , станом на 09.04.2003 року, мали місце наступні офтальмологічні захворювання: артифакия обох очей (наявність штучних кришталиків), центральна деградація сітківки обох очей (безповоротне руйнування тканини сітківки, зі значним зниженням зорової здібності), ангіосклероз судин сітківки обох очей (дистрофічні зміни судин сітківки), зниження гостроти зору обох очей.

2. Гострота її зору становила: лівого ока - ОS = 0,01; правого ока - ОD = перелік пальців на відстані 15 см від обличчя, що не корегувалося.

3. З приводу наявної у ОСОБА_13 катаракти обох очей, їй у 2000 році (точної дати не вказано) було проведено оперативне лікування - факоемульсифікація з імплантацією інтраокулярної лінзи на обох очах (видалення кришталиків з подальшою заміною їх на штучні). Навіть після проведення хірургічних втручань, гострота її зору на обидва ока не поліпшилась, а лише погіршувалась (знижувалася), за рахунок наявності саме дегенерації сітківки обох очей, і у зв`язку з чим 26.08.2004 року ОСОБА_13 була встановлена перша група інвалідності безстроково (як особі, не здатній до самообслуговування, з незворотними порушеннями з боку органів зору).

4. Враховуючи викладене, а саме гостроту зору у ОСОБА_13 , яка станом на 09.04.2003 року, становила: лівого ока - ОS = 0,01; правого ока - ОD = перелік пальців на відстані 15 см від обличчя та не піддавалася корекції, наявність у неї хронічних офтальмологічних захворювань, які носять незворотній характер і не підлягають лікуванню, дозволяє експертній комісії вважати, що, і на момент підписання «Заповіту» 25.05.2011 року, гострота зору не могла поліпшитися (а взагалі могла погіршитися навіть до повної втрати зору).

5. Таким чином, ОСОБА_13 не могла самостійно прочитати текст документа - « Заповіту », при його підписанні 25.05.2011 року.

6. Що стосується можливості людини, в тому числі у гр. ОСОБА_13 , власноручно написати будь-який текст, в тому числі і ставити підпис, та можливість написання тексту взагалі (робити відповідні «тонкі» рухи пальцями), у тому числі і «шляхом написання одного речення у трьох колонках нотаріально посвідченого бланку - без порушення меж відповідних рядків, визначених нотаріальним бланком та розписатися за себе на нотаріальному бланку», залежить від функціонального стану верхніх кінцівок (кістей та пальців рук). В наданій медичній документації не відмічені будь-які захворювання, які б унеможливлювали вищезазначену дію.

Оцінюючи вказаний висновок експерта, суд вважає, що цей висновок не може бути належним та достовірний доказом неможливості і як наслідок дійсного не прочитання спадкодавцем вголос спірного заповіту перед його підписанням, оскільки він є суперечливим, його висновки не відповідають дослідницькій частині, а у підсумках наявні не чіткі та не однозначні відповіді на поставлені питання.

Так, у п. 5 підсумків вказано, що ОСОБА_13 не могла прочитати заповіту, при його підписанні 25.05.2011 року. Натомість у дослідницькій частині висновку експерта на аркуші №4 експертами наведений приклад зразку тексту з розміром шрифту, який є читабельним для людини з гостротою зору 0,1 (комп`ютерний шрифт Arial, тип шрифту - жирний, розмір шрифту -18).

Отже, не можна виключати, що ОСОБА_13 могла прочитати текст заповіту використавши допоміжні засоби, як-то окуляри, збільшуюче скло тощо.

У висновку вказується, що ОСОБА_13 не могла самостійно прочитати текст заповіту, при цьому відсутнє роз`яснення застосованого слова «самостійно», адже не самостійність прочитання передбачає, зокрема, і використання для цього допоміжних засобів (окулярів, лінзи тощо). Прочитання ж тексту заповіту за допомогою вказаних чи будь-яких інших аналогічних засобів не є порушенням порядку посвідчення заповіту, яке б вказувало на нікчемність правочину.

Підсумки висновку експерта містять вказівку на те, що з 09.04.2003 року та станом на 25.05.2011 року гострота зору не могла поліпшитись. При цьому далі по тексту у дужках застосовано не однозначне висловлювання: «а взагалі могла погіршитись навіть до повної втрати зору». Отже, за такими непевними висновками погіршення гостроти зору могло настати, а могло й не настати, повна втрата зору могла настати, а могла й не настати. Таким чином, у висновку не підтверджено дійсного погіршення у ОСОБА_13 станом на час складання спірного заповіту гостроти зору або його повну втрату, що зумовлювало б неможливість прочитання нею тексту правочину до його підписання.

Також зі змісту висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) №032-2-2019 вбачається, що його форма не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України, у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

За змістом п. 4.14 Інструкції Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), у вступній частині висновку експерта зазначаються інформація про те, що висновок підготовлений для подання до суду або долучення до матеріалів кримінального провадження (у разі проведення експертизи на підставі письмового звернення особи, яке містить таку інформацію).

Натомість, поданий стороною позивача висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) №032-2-2019, який був складений на замовлення позивача, в порушення вказаних вимог законодавства не містить інформації про те, що цей висновок підготовлено для подання до суду.

Крім того, оцінюючи висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) №032-2-2019, суд звертає увагу, що згідно з матеріалами справи, ці матеріали справи жодного разу не направлялись до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи для проведення судово-медичної (комісійної) експертизи, натомість у висновку експерти вказують, що експертиза була проведене за матеріалами цивільної справи №755/19731/18.

Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним заповіту, оскільки відсутні належні, допустимі та достовірні докази, які б окремо або в сукупності давали змогу дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_13 не підписувала спірного заповіту, не вчиняла на ньому рукописного напису, що вказувало б на відсутність волевиявлення, та/або що спірний заповіт дійсно не був прочитаний заповідачем вголос перед його підписанням.

Наявні в матеріалах справи докази, а також покази свідків не є достатніми для висновку про дійсну наявність обставин на які посилаються позивач, як на підставу своїх вимог, а в сукупності ці докази не виключають складової припущення, натомість рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Поскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним заповіту, не підлягають до задоволення й вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину видане на ім`я ОСОБА_2 , оскільки ця вимога є похідною та залежить від вирішення основної вимоги про визнання недійсним заповіту.

Приймаючи рішення про відому у задоволенні позову, суд також звертає увагу, що позивачем невірно визначене коло відповідачів у справі, адже спір виник між спадкоємцями, при цьому позивач безпідставно розширив коло відповідачів іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 102, 106, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 203, 207, 215, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1233, 1234, 1235, 1241, 1247, 1248, 1253, 1257 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 12.11.2020 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - Дев`ята Київська державна нотаріальна контора (м. Київ, вул. Волинська, 6, );

Відповідач - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лаврент`єва Емма Олександрівна (АДРЕСА_3);

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) (м. Київ, пров. Музейний, 2д, ).

Суддя -