ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 612/238/20

провадження № 22-ц/818/4401/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Яцини В.Б., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 30 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Масло С.П.,

У С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «приватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.01.2019 в розмірі 11433,89 грн та судових витрат.

Позов мотивований тим, 21 січня 2019 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір №б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті. Позивач зазначив, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач взятих на себе за договором зобов`язань належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 15.04.2020 має заборгованість у розмірі 11433,89 грн, яка складається з: 5782,40 грн - заборгованість за тілом кредиту (яка складається з простроченого тіла кредиту), 5782,40 грн заборгованість за простроченими відсотками, 2610,11 грн заборгованість за простроченими відсотками, 2020,72 грн заборгованість за відсотками згідно ст.625 ЦПК України, а також 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 520,66 грн. - штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 30 червня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.09.2019 в розмірі 5500,00грн та судовий збір в розмірі 1011,06 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Крилова О.Л., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимогах щодо стягнення відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України, та неустойки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити..

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що Банк надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач свої зобов`язання не виконала, кредитні кошти не повернула. Підписавши анкету-заяву відповідач засвідчила, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а отже, повністю згодна з умовами кредитування. Крім того відповідач користувалася кредитними коштами та частково погашала заборгованість за договором. Таким чином, відповідач не лише отримала кредитну картку, а й визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема на погашення заборгованості. Отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову. Крім того, суд безпідставно відмовив у стягненні нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України. Також умовами договору передбачено нарахування відсотків та штрафів.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що відповідач взятих на себе за Договором зобов`язань щодо повернення отриманих у кредит коштів належним чином не виконала. Вважає, що з відповідача підлягає до стягнення заборгованість у розмірі 5500 грн, у розмірі встановленого кредитного ліміту, оскільки кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією. Відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, відсотків за ст. 625 ЦК України, пені та штрафів за несвоєчасне повернення коштів є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки наданий Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів банку не містять підпису відповідача.

Проте, судова колегія повністю погодитися з зазначеним висновком суду не може.

З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2019 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Також відповідач зобов`язалася зі змінами знайомитися самостійно на офіційному сайті, про що свідчить копія анкети-заяви. Розміру процентної ставки за користування кредитними коштами дана заява не містить (а.с. 14-15).

Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.9-10) та виписки (а.с. 11), станом на 15.04.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 11433,89 грн, яка складається з: 5782,40 грн - заборгованість за тілом кредиту (яка складається з простроченого тіла кредиту), 5782,40 грн заборгованість за простроченими відсотками, 2610,11 грн заборгованість за простроченими відсотками, 2020,72 грн заборгованість за відсотками згідно ст.625 ЦПК України, а також 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 520,66 грн. - штрафу (процентна складова).

Також Банком надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копії Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 16-40), в яких відсутні відомості від якого числа дана документації та в який проміжок часу вона діяла, які відповідачем не підписані.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІІ).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі процентів за статтею 625 ЦК України, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» в редакції від 01 квітня 2019 року.

Однак витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», який міститься в матеріалах справи, не містить ані особистого підпису позичальника, ані дати їх складання. Банком всупереч вимог закону не надано доказів ознайомлення позичальника саме з такою редакцією Умов та правил надання банківських послуг, а також відомостей щодо того, коли та на підставі яких документів (Рішення уповноваженого органу) банком затверджена саме така редакція Умов та правил надання банківських послуг.

Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені в Правилах і Умовах, Тарифах Банку, і з якими, як вважав би банк, позичальник був ознайомлений.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.рrivatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-якій редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, у даному випадку анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Як вбачається з довідок відповідачу було відкрито рахунок, встановлено кредитний ліміт (а.с. 12). Картка видана строком дії до останнього дня 10/22.

З матеріалів справи вбачається, що Банк звернувся до суду з позовом у травні 2020 року, тобто до спливу строку кредитування, тому має право на стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом (звернення до суду з дійсним позовом) . Проте за змістом позовної заяви вимоги про стягнення відсотків нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України пред`явлені станом на 15.04.2020.

З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду про відмову у задоволені позову в частині стягнення неустойки та відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення фактично отриманих коштів в рамках встановленого кредитного ліміту.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, визнавши факту отримання кредитних коштів, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який не спростований відповідачем.

Як було зазначено раніше, з представленого позивачем до суду розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, станом на 15 квітня 2020 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 11433,89 грн., яка обрахована зокрема із такої складової заборгованості як тіло кредита (5782,40 грн), пені та комісії, а також штрафів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 21 січня 2019 року у розмірі 5782,40 грн.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на наведене заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 30 червня 2020 року підлягає зміні в частині збільшення суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 січня 2019 року, що підлягає стягненню з відповідача з 5000 грн до 5782,40 грн.

В решті суду першої інстанції, а саме у частині відмови АТ КБ «ПриватБанк» у стягненні з відповідача заборгованості у вигляді неустойки (пені та штрафів) ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування в його іншій частині колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції позов Банку визнаний обґрунтованим на 50,57 %, апеляційна скарга визнана обґрунтованою на 21,67 %.

При подачі позовної заяви Банк сплатив 2101 грн судового збору (а.с. 6), при подачі апеляційної скарги 3153 грн (а.с. 96). Тому з ОСОБА_1 на користь Банку належить стягнути 1062 грн 98 коп. судового збору за подачу позовної заяви та 683 грн 26 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги, всього 1746 грн 24 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Заочне рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 30 червня 2020 року змінити в частині розміру заборгованості, зазначивши, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягає заборгованість за кредитним договором б/н від 21 січня 2019 року в сумі 5782 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят дві) гривень 40 (сорок) копійок, а також змінити в частині стягнення судового збору, зазначивши, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягає судовий збір в розмірі 1746 (одна тисяча сімсот сорок шість) гривень 24 (двадцять чотири) копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді В.Б. Яцина

Н.П. Пилипчук