КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Букалов В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Юлія Володимирівна, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., в якому просить визнати недійсним договір дарування ј квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 01.04.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., зареєстрованому в реєстрі за №387.

Посилається на те, що 20.05.2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2018 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 27 542,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 350 000 грн., вартість експертного дослідження у сумі 1 000 грн., а всього 378 542,05 грн. та постановою державного виконавця було накладено арешт на майно ОСОБА_1 . За умовами договорударування від 01 квітня 2019 року ОСОБА_1 подарувала своїй матері ОСОБА_4 належну їй на праві власності ј вказаної квартири. Позивач вважає, що оскаржуваний правочин уклали сторони, які є близькими родичами, без мети настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином та вказані дії сторін оскаржуваного договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому його коштом судового рішення про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У зв`язку з чим, позивач вважає, що оскаржуваний договір дарування від 01.04.2019 року є фіктивним та відповідно до положень статей 203,215,234 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування ј квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 01.04.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Юлією Володимирівною, зареєстрованому в реєстрі за №387.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судові витрати по 192,10 з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на те, що судова повістка була вручена лише відповідачу ОСОБА_4 , тому доказів належного підтвердження вручення судової повістки ОСОБА_1 у суду не було. Укладаючи договір дарування від 01.04.2019 року ОСОБА_1 передбачала реальне настання правових наслідків обумовлених вказаним правочином, її дії були направлені саме на перехід права власності на належну їй частину квартири до своєї матері, оскільки її мама тяжко працюючи отримала цю квартиру від держави і ОСОБА_1 отримала у власність ј частину цієї квартири через приватизацію та хотіла повернути матері вказану частину квартири, оскільки вважала, що лише мати має право на квартиру. Зазначає, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 378 542,05 грн., однак ОСОБА_1 не має відношення до завдання цієї шкоди. Безпосереднім винуватцем та завдавачем шкоди є ОСОБА_7 , який визнає даний позов та готовий відшкодувати всі збитки, потрібно лише змінити боржника у зобов`язанні. У власності ОСОБА_7 є майно за рахунок якого завдана шкода може бути стягнута, тому договір дарування від 01.04.2019 року не є фіктивним і не може бути визнаний судом недійсним.

Інші учасники процесу відзиву на апеляційну скаргу до суду не подали.

В судове засідання сторони не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір дарування від 01.04.2019 року був укладений між найближчими членами родини, а саме матір`ю та дочкою. Будь-яких доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, що є предметом оспорюваних договорів було передано у встановленому законом порядку у власність, суду надано не було.

Відповідачі укладаючи спірний договір дарування, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а дії ОСОБА_1 були направлені на фіктивний перехід права власності на належну їй ј частину квартири до своєї матері з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за її рахунок судового рішення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенняму розмірі 378 542,05 грн., договірбув укладений без наміру реального настання обумовлених ним правових наслідків, є фіктивним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судомвстановлено та апеляційним судом перевірено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2018 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року та постановою Верховного Суду від 02.10.2019 року, цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , третя особа АТ «ПРОСТО-Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 27 542,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 350 000 грн., вартість експертного дослідження у сумі 1 000 грн., а всього 378 542,05 грн. В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовлено (а.с. 10-25).

Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. постановою від 20.05.2019 року відкрито виконавче провадження № 59163006 з примусового виконання виконавчого листа № 755/7036/16-к, виданого 11.04.2019 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 27 542,05 грн. та моральну шкоду у розмірі 350 000 грн., вартість експертного дослідження у сумі 1 000,00 грн., а всього 378 542,05 грн. (а.с. 26) та постановою від 20.05.2019 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 416 396,25 грн.

Станом на час розгляду справи вказане рішення суду не виконано.

01.04.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник ОСОБА_1 передала безоплатно у власність, а обдарований ОСОБА_4 прийняв у власність ј частину квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. за реєстровим № 387(а.с. 50-51).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 02.11.1983 року серії НОМЕР_1 (а.с.59).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Судувикладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відчужуючи належну їй на праві власності ј частину квартири, була обізнана про існування цивільного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , третя особа АТ «ПРОСТО-Страхування»про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що був поданий позивачем ОСОБА_3 в межах кримінального провадження, наявність кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР 26.01.2016 року за №0001129 відносно ОСОБА_7 , та про наявність судового рішення щодо стягнення з неї на користь позивача грошових коштів у розмірі 378 542,05 грн., тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення судом цивільного позову та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно.

Суд врахував, що спірний договір дарування був укладений між найближчими членами родини, а саме матір`ю та дочкою. Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження того, що нерухоме майно, що є предметом оспорюваного договору було передано у встановленому законом порядку у власністьобдарованоговідповідачами суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов правильного висновку, що відповідачі, укладаючи спірний договір дарування від 01.04.2019 року, не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а дії ОСОБА_1 були направлені на фіктивний перехід права власності на належну їй ј частину квартири до своєї матері з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за її рахунок судового рішення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у зв`язку з чим є всі підстави для визнання договору дарування від 01.04.2019 року недійсним, оскільки він був укладений без наміру реального настання обумовлених ним правових наслідків, а тому є фіктивним.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладаючи договір дарування від 01.04.2019 року ОСОБА_1 передбачала реальне настання правових наслідків обумовлених правочином та її дії були направлені саме на перехід права власності на належну їй частину квартири до своєї матері, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровуваний, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц).

Колегія суддів звертає увагу, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.11.2019 року, а також паспортних даних, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.32, 55). Тобто, після укладення 01 квітня 2019 року зі своєю матір`ю ОСОБА_4 договору дарування ј частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 залишилась зареєстрованою у вказаній квартирі, що свідчить про те, що оспорюваний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 .

Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на спростування висновків суду щодо недійсності оспорюваного договору відповідачами не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 протягом останніх 10 років не проживає за адресою своєї реєстрації та відповідно судові повістки про розгляд вказаної справи вона не отримувала, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки про розгляд справи судом направлялись на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 вказаної у довідці про реєстрацію місця проживання особи, а саме: АДРЕСА_1 (а.с.35,39,45,47). Заяви ОСОБА_1 про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) адресованої суду, матеріали справи не містять.

Твердження ОСОБА_1 про те, що судові повістки про розгляд справи вона не отримувала, а конверт із судовою повісткою їй надала її мати, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч.3 ст.130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, судову повістку адресовану ОСОБА_1 та направлену за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 отримала ОСОБА_4 , яка як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи, позовної заяви та апеляційної скарги, являється матір`ю ОСОБА_1 , а також зареєстрована та проживає за тією ж адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідно до вимог ч.3 ст.130 ЦПК України ОСОБА_1 судом першої інстанції про розгляд справи була повідомлена належно.

Твердження скаржника про те, що безпосереднім винуватцем та завдавачем шкоди ОСОБА_3 є ОСОБА_7 , який визнає позов та готовий відшкодувати всі збитки, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року у справі №755/7036/16-к, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02.10.2019 року, зокрема, застосовано відносно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Під час розгляду справи №755/7036/16-к колегія суддів апеляційного суду вважала безпідставними доводи апеляційної скарги про безпідставне визнання дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_1 належним відповідачем за позовом потерпілої ОСОБА_3 , оскільки судом першої інстанції перевірено та ніким не оспорюється факт шлюбних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з 20.10.2015 року. До укладення шлюбу вони проживали однією сім`єю протягом останніх чотирьох років. Тобто, ОСОБА_1 щонайменше з травня 2015 року знала про психологічний розлад ОСОБА_7 , але не вжила заходів щодо запобігання шкоди, що підтверджується зібраними у провадженні доказами, в тому числі і даними встановленими в ході проведених експертиз №79 від 12.04.2016 року, №3/37 від 05.03.2018 року. (а.с.10-16,17-21)

Інших доводів в чому полягає незаконність та необґрунтованість ухваленого у справі рішення апеляційна скарга не містить.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.