Справа № 640/9985/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2020 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Якуші Н.В.,
за участю секретаря судових засідань Коваль А.О.,
представника позивачів - адвоката Олійник О.А.,
представника відповідача адвоката Захарова О.О.,
представника третьої особи ХМР Лях І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Лариса Василівна, Харківська міська рада про визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири, скасування державної реєстрації, витребування квартири з чужого незаконного володіння,
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
У червні 2018 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21.10.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Литвинюк Л.В. за реєстровим № 609 недійсним з моменту його укладення; скасувати рішення № 37694268 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором-приватним нотаріусом ХМНО Литвинюк Л.В. від 23.10.2017 р., на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 22944409 за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати на користь позивачів з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що постійно був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 . 24.06.2009 року ОСОБА_4 було складено заповіт, яким останній заповідав ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (після зміни прізвища ОСОБА_6 ) належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . З метою прийняття спадщини вони звернулись до Харківської державної нотаріальної контори №12. Зазначили, що у державній нотаріальній конторі їм було роз`яснено, що спадкова справа вже була заведена нотаріусом ХМНО Гуменною А.А. та 13.03.2018 року вони звернулись із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса Гуменної А.А. 23.03.2018 року нотаріусом ХМНО Гуменною А.А. було ухвалено постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії, відповідно до якої їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 через пропуск ними строку для прийняття спадщини. 27.04.2018 року вони звернулись до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В процесі прийняття спадщини було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 та наразі є частиною спадкового майна, була відчужена на підставі договору купівліпродажу №609 від 21.10.2017 року посвідченим ПН ХМНО Литвинюк Л.В. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_3 . В березні 2018 року, під час спілкування з сусідами ОСОБА_4 , ними було встановлено, що сусіди викликали працівників поліції припускаючи факт смерті ОСОБА_4 . Представники правоохоронних органів з медичними працівниками забрали тіло померлого. Через деякий час після встановлення факту смерті ОСОБА_4 за їх адресою приїжджали невідомі особи, які представлялись новими власниками квартири та за допомогою вантажної квартири вивезли речі померлого, що знаходились в квартирі. Після чого вищевказані особи висвердлили замки на дверях, та запечатали її. Вказали, що за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190 КК України 18.04.2018 року ОСОБА_7 звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до прокуратури Харківської області.
12 жовтня 2018 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та скасувати заходи забезпечення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що в матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтверджував позовні вимоги позивачів. Так, до позову додано копію заповіту від 24.06.2009 року, згідно якого ОСОБА_4 заповідає зовсім іншу квартиру, яка має АДРЕСА_2 . У заповіті є схожість між номером будинку та квартирою, в якій був зареєстрований заповідач ( ОСОБА_4 ) та номером будинку і квартирою, яку він заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але вони є різними об`єктами нерухомості. Як зазначили позивачі в позовній вони начебто є родичами ОСОБА_4 та нібито провідували його та навіть їздили до спільних родичів. Проте, протягом 9 років з моменту складання заповіту ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не звернули увагу, яку саме квартиру їм заповів ОСОБА_4 .. Також протягом 9 років жоден з позивачів не звернувся до нотаріуса з заявою про внесення змін до заповіту, що доводить, що позивачі розуміли, яку саме квартиру їм заповідає ОСОБА_4 , так як позивач ОСОБА_1 в заяві про вчинення кримінального правопорушення вказує, що заповіт був складений в 2009 році, після поїздки в м. Костянтинівку разом з ОСОБА_4 тобто з 2009 р. позивачі знали про існування заповіту. Крім того, позивачі в позовній заяві не зазначають які саме перешкоди не дали їм можливості внести зміни до Заповіту, якщо там була помилка. Крім того, позивачі стверджують, що нібито ОСОБА_4 був їх родичем, проте не надають жодного доказу, який би підтверджував родинний зв`язок між ОСОБА_4 та позивачами. Мешкаючи в одному місті позивачі та ОСОБА_4 практично не спілкувались, не цікавились станом здоров`я, своєчасно не знали про смерть того, хто заповідав їм квартиру. Зазначив, що 21.10.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівліпродажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ХМНО Литвинюк Л.В., зареєстрований в реєстрі №609, таким чином ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_1 . На момент укладення Договору, ПН ХМНО Литвинюк Л.В. здійснювала перевірку всіх документів на квартиру, перевіряла наявність прав та обтяжень інших осіб на вказану вище квартиру, встановила особу ОСОБА_4 . Ніяких перешкод для укладення Договору ПН ХМНО ОСОБА_8 виявлено не було, Договір було укладено. Вважав, що позивачі не є спадкоємцями ОСОБА_4 , тому не мають права витребовувати квартиру відповідача з її володіння, а також накладати арешт на її квартиру.
Через канцелярію суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що в процесі прийняття спадщини позивачами було встановлено, що в заповіті ОСОБА_4 допущені помилки, а саме неправильно вказана адреса квартири квартира АДРЕСА_2 , замість квартири АДРЕСА_1 . Також, позивачами шляхом запитів до компетентних органів були встановлені факти, що мають суттєве значення для розгляду справи та повністю спростовують припущення відповідача про випадкову «схожість». Вказав, що відповідно до отриманих ним відповідей на запити є очевидним та зрозумілим, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і мова йде не про випадкову «схожість», а про допущену помилку внаслідок халатного відношення до власних обов`язків приватного нотаріуса ХМНО Полехіної А.М., якою був посвідчений заповіт.
ІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Шмадченко С.І. від 12.06.2018 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Шмадченко С.І. від 13.06.2018 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до вирішення спору по суті.
06 липня 2018 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді ОСОБА_9 з посади судді у відставку цивільна справа надійшла в провадження судді ОСОБА_10 .
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Золотарьової Л.І. від 07 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Золотарьової Л.І. від 18 квітня 2019 року задоволено клопотання про витребування доказів.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Золотарьової Л.І. від 18 квітня 2019 року клопотання представника позивачів задоволено, призначено судову почеркознавчу експертизу.
Відповідно до повідомлення про неможливість проведення судової експертизи від 09.09.2019 року вбачається, що станом на 09.09.2019 року клопотання експерта задоволено не було, договір купівліпродажу від 21.10.2017 року, документи з вільними зразками підпису і почерку ОСОБА_4 необхідні для проведення судової почеркознавчої експертизи надані не були.
13 квітня 2020 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді ОСОБА_10 з посади судді у відставку цивільна справа надійшла в провадження судді Ніколаєнко І.В.
22 квітня 2020 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді ОСОБА_11 з посади судді у відставку цивільна справа надійшла в провадження судді Якуші Н.В.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Якуші Н.В. від 24.04.2020 року цивільну справу прийнято до провадження, відновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Якуші Н.В. від 23.07.2020 року в задоволенні клопотання представника позивачів про зупинення провадження відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Якуші Н.В. від 23.07.2020 року залучено до участі у справі третю особу Харківську міську раду.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2020 року було відмовлено в об`єднанні цивільних справ № 953/1760/20 та № 640/9985/18 в одне провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року було відмовлено в зупиненні провадження по справі.
ІІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні.
У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_12 позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позивачі у судове засідання не з`явились, згідно наданих у судовому засіданні пояснень їх представника та долучених ним клопотань від позивачів, останні просили суд визнати їх неявку в судове засідання з поважних причин та відкласти судовий розгляд.
Вирішуючи ці клопотання, суд наголосив, що явка позивачів у судове засідання обов`язковою не визнавалась, у минулому судовому засіданні суд оголосив перерву в судовому засіданні саме з метою виклику позивачів, оскільки їх представник наголошував, що останні бажають надати свої пояснення. Доказів поважності їх неявки суду не надані, тому, оскільки відкладення судового засіданні є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, та враховуючи строки розгляду справи та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, нерозглянутих процесуальних клопотань матеріали справи не містять, суд відмовив у задоволенні заявлених клопотань позивачів про відкладення судового засідання.
Представник відповідача ОСОБА_13 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Представник третьої особи ХМР Лях І.Ю. просила суд у задоволенні позову відмовити.
Третя особи ПН ХМНО Литвинюк Л.В. в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
У процесі судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.10.1995 року, виданого Національним науковим центром Харківського фізикотехнічного інституту №1327.
Вказане підтверджено відповіддю Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 вересня 2018 року, згідно якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_14 проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 жовтня 1995 року Національним науковим центром Харківського фізико-технічного Інституту, № 1327.
Згідно матеріалів справи встановлено, що 24 червня 2009 року ОСОБА_15 складено заповіт на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , яким він заповів їм квартиру АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М. за реєстровим №1485.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 квітня 2018 року №120737756 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Л.В. за №609.
Із зазначеного договору вбачається, що 21 жовтня 2017 року ОСОБА_17 продав ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Також з матеріалів справи вбачається, що 09.10.2017 року від ОСОБА_4 на ім`я відповідача по справі була видана нотаріально посвідчена довіреність про представлення інтересів ОСОБА_4 та наділення ОСОБА_3 повноваженнями згідно переліку (Т.1 а.с.223).
Також з пояснень представника позивача, які були визнанні іншими сторонами у справі, вбачається, що 23 березня 2018 року до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гуменної А.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_14 звернувся ОСОБА_1 , який діяв від власного імені та від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності.
Згідно постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гуменної А.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 березня 2018 року, позивачам було відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке залишилось після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_18 на підставі того, що протягом встановленого шестимісячного строку ними не були подані відповідні заяви про прийняття спадщини, та зі спадкоємцем на час відкриття спадщини вони не проживали. Крім того, актовий запис про смерть складений на померлого ОСОБА_18 , а заповіт посвідчений від імені ОСОБА_14 . У заповіті вказано квартиру АДРЕСА_2 , а у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину вказано квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно копії рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних інтересів щодо предмету спору- приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Полехіна А.М., ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено в повному обсязі (Т.1 а.с.58-69).
Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження за кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст. 190 КК України (Т.2 а.с.7), представником потерпілого ОСОБА_1 залучено адвоката Олійника О.А., про що свідчить постанова від 21.02.2020 року.
З відповіді ПН ХМНО Литвинюк Л.В. від 14.05.2019 року вбачається, що на виконання ухвали від 18.04.2019 року повідомляє, що всі документи стосовно договору купівліпродажу від 21.10.2017 року за реєстровим №601 були видані оригінали в повному обсязі 11.08.2018 року слідчому СУ ГУ НП в Х/о Неминущому С.С. згідно ухвали слідчого судді Київського р/с м. Харкова Садовського К.С. від 10.08.2018 року.
V. Норми права, що підлягають застосуванню.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Згідно позиції Верховного Суду України в постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2723цс16: «у разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України. Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.
Оскільки відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, слід зазначити, що стаття 215 цього Кодексу також розмежовує недійсні правочини на нікчемні якщо їх недійсність прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але які у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, можуть бути судом визнані недійсними. Кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до Цивільного кодексу України усі фізичні особи мають цивільну правоздатність (ст.25 ЦК України). Для визнання осіб суб`єктами цивільного права необхідна наявність цивільної правосуб`єктності, тобто їхньої право- та дієздатності.
Правоздатність у фізичної особи виникає від дня народження і припиняється з її смертю (або з оголошенням її померлою).
Дієздатність фізичної особи це здатність особи своїми діями набувати цивільні права, самостійно їх здійснювати та створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Зі смертю власника право власності припиняється (ст.. 317, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
За змістом ч. 4 ст. 25, п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а також припиняється представництво за довіреністю у разі смерті особи, яка видала довіреність.
Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту.
Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі пред`явлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому.
Разом з тим, правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом) не потребує в обов`язковому порядку встановлення таких обставин, як наприклад, пункт 2 частини першої статті 388 ЦК України (викрадення майна у власника або особи, якій він передав майно у володіння), що не застосовується до правовідносин сторін. У разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених умов законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 27 листопада 2019 року в справі 242/972/18.
VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи.
Позивачі стверджують, що договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21.10.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Литвинюк Л.В. за реєстровим № 609 є недійсним, оскільки невстановленими особами шляхом викрадення з квартири документів, підтверджуючих право власності на майно, паспорту та інших документів померлого на час укладання спірного договору ОСОБА_4 , було відчужену квартиру, яка є їх спадщиною.
Також судом встановлено, що за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019 року,у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних інтересів щодо предмету спору - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Полехіна А.М., ОСОБА_19 , Станканич О.В., про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.
Також з тексту вищенаведеного рішення суду вбачається, що 23.08.2018 року нотаріусом Гуменною А.А. винесено відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 .
Отже, судом не встановлено, що в установленому законом порядку з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ними було прийнято спадщину, тобто набуто право на оспорювання правочину, за яким спірну квартиру, яка належала ОСОБА_4 , було відчужено відповідачу.
За змістом ст.215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, що предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспрюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3,15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.
Позивачами не доведено, а судом не встановлено, що їх право або цивільний інтерес порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільні інтереси позивачів.
Так, належним способом захисту інтересів позивачів є визнання права на спадщину за умови, що вони як спадкоємці відповідної черги за законом, у визначений статтею 1270 ЦК України строк подали заяву про прийняття спадщини. В іншому випадку, за позовом спадкоємця, який пропустив строк прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, а у разі спору, що виник з приводу права власності на спадкове майно позивачі мають право звернутися з позовом в порядку пункту першого частини другої статті 16 ЦК України.
Водночас позивачі відповідні позовні вимоги в межах розгляду цієї справи не пред`являли.
Наголошення представника позивачів про визнання ОСОБА_1 потерпілим на стадії досудового розслідування кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190 КК України, не спростовують попередніх висновків суду, оскільки ця обставина не звільняє останнього від доведення факту порушення його цивільного права, за захистом якого він звернувся до суду. Тим більш, самої постанови про залучення ОСОБА_1 в якості потерпілого до суду надано не було, а тому підстави, за яких слідчим було прийнято таке рішення, суду не відомі.
Разом з тим, дійсно, судом встановлено, що на час укладання оспорюваного договору від 21.10.2017 року, продавець квартири ОСОБА_4 вже помер, внаслідок чого припинилися його правоздатність.
Так, стаття 228 ЦК України визначає, що нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Відповідно ч.3 ст. 228 ЦК України лише у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності договору підлягає розгляду судом в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Такий же висновок зроблено Верховним Судом України, який викладено у постанові від 02 березня 2016 року у справі за № 6-308цс16.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Таким чином, якщо правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним та будь-яких правових наслідків не створює, то відсутні підстави для визнання цього договору недійсним.
Але, в даному випадку суд не може робити висновок щодо нікчемності цього правочину, не підтвердити і не спростувати це, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення лише в разі звернення позивачів до суду із застосуванням належного способу захисту.
Крім того, встановивши, що позивач ніколи не були власниками спірної квартири, тобто майно не вибувало з їх володіння, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_3 .
Також, слід зазначити, що позивачі звернулися із позовною вимогою, в якій просили «скасувати рішення № 37694268 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором-приватним нотаріусом ХМНО Литвинюк Л.В. від 23.10.2017 р., на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 22944409 за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .».
Між тим, позивачі не врахували, що рішення приватного нотаріуса є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому вимоги позивача не базуються на приписах чинного законодавства.
Адже після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.
Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16.01.2019 року по справі №755/9555/18 провадження №14-536цс18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18.
З огляду на те, що судом не було встановлено підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, відсутні і підстави для скасування рішення № 37694268 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрації прав та їх обтяжень та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Судові витрати.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, тому з огляду на те, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено, підстави для відшкодування витрат позивачам, понесених ними при зверненні до суду, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Лариса Василівна, Харківська міська рада про визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири, скасування державної реєстрації, витребування квартири з чужого незаконного володіння - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційнотелекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 .

представник позивачів адвокат Олійник Олександр Андрійович, адреса для листування: м. Харків, м-н Конституції 1, 8 під`їзд оф. 85-11.

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 РНОКПП НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ,

представник відповідача адвокат Захаров Олександр Олександрович, адреса для листування АДРЕСА_6 ,

треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Лариса Василівна, адреса: АДРЕСА_7 , Харківська міська рада, юридична адреса: м. Харків, м-н Конституції 7.

Повний текст судового рішення складено 12.11.2020 року.

Суддя