Постанова

Іменем України

13 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 758/3513/16-ц

провадження № 61-23077св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва у складі судді

Ларіонової Н. М. від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Яворського М. А.,

Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О. від 27 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору позики від 13 березня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого вона отримала у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 80 000 грн. Позивач стверджує, що не отримувала грошові кошти від відповідача, а розписка була складена нею на вимогу відповідача, який був її адвокатом та якому вона довіряла. Посилаючись на те, що вказаний правочин не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, та враховуючи положення статті 234 ЦК України, просила її позов задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що вона не отримувала грошові кошти від відповідача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня

2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що грошових коштів позивачка від відповідача не отримувала, розписку про отримання грошей вона підписала без наміру створення правових наслідків, а лише для «страховки» отримання відповідачем ведення її справ у майбутньому.

Судом першої інстанції не було забезпечено право позивача на користування правничою допомого. В березні 2016 року вона звернулась до Четвертого Київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги, після чого їй було призначено декілька адвокатів, проте останні належним чином не відвідували судові засідання, не подавала необхідні клопотання та належним чином правового захисту та представництва у суді не здійснювали. ОСОБА_1 також вказує, що всупереч гарантованому законодавством праву на правничу допомогу, оскаржуване рішення суду першої інстанції було ухвалено за відсутності її представника.

ОСОБА_1 посилається на те, що судами попередніх інстанцій не було встановлено факту чи передавались грошові кошти від відповідача позивачу, не було допитано свідків, в присутності яких була написана розписка, не було перевірено чи дійсно були наявні кошти у ОСОБА_2 , які він начебто позичив ОСОБА_1 , не надано правового аналізу тексту розписки.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано з Подільського районного суду міста Києва матеріали справи

№ 758/3513/16-ц.

У серпні 2020 року матеріали справи № 758/3513/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що 13 березня 2012 року ОСОБА_1 написана власноручно розписка, згідно якої ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн, які остання зобов`язувалась повернути до 31 травня 2012 року, що підтверджено копією даної розписки та визнають обидві сторони у справі.

27 травня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва, як суду за зареєстрованим місце проживання

ОСОБА_1 , про стягнення з останньої суми заборгованості за договором позики від 13 березня 2012 року. На час розгляду справи судом першої інстанції Солом`янським районним судом міста Києва вищевказаний позов ОСОБА_2 не було розглянуто.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона склала розписку, але грошові кошти від ОСОБА_2 не отримувала, тому вищевказаний договір є фіктивним на підставі статті 234 ЦК України.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, та визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 грудня 2017 року № 6-996цс17.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 1051 ЦП України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Оскільки розмір грошової суми, який було надано відповідачем позивачу за вказаною розпискою у десять і більше разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то вказаний правочин обов`язково підлягав укладенню в письмовій формі й факт того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором не можуть підтверджуватись свідченнями свідків.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку, що розписка від 13 березня 2012 року є належним доказом того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн та взяла на себе зобов`язання повернути їх у строк до 31 травня 2012 року.

Посилання касаційної скарги на те, що грошових коштів позивачка від відповідача не отримувала є безпідставними, оскільки відповідними доказами нею не підтверджено та спростовуються вищевказаними встановленими судами обставинами, у тому числі написаною нею власноручно розпискою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун