Номер провадження: 22-ц/813/3036/20
Номер справи місцевого суду: 522/2920/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - ОСОБА_4 ) про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності на частку квартири, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бондаря В.Я. 29 липня 2019 року у м. Одеса,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3 (третя особа - ОСОБА_4 ) про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності на частку квартири (т. 1 а.с. 3-7, 116-120).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що власниками квартири АДРЕСА_1 є позивачі по 310/4000 частки у кожного, ОСОБА_5 , якій належить 310/2000 частин квартири та ОСОБА_4 , якій належить 690/4000 часток квартири. Квартира складається з 5 кімнат та однією кімнатою володіють позивачі та відповідач порівну. Вказують, що ОСОБА_5 подарували частку квартири, проте вона ніколи нею не користувалася, не проживала в кімнаті, житлово-комунальні послуги не оплачувала. Позивачі вважають, що є велика ймовірність продажу частки відповідача за борги по сплаті житлово-комунальних послуг, тому вважають за можливе викупити частину квартири у судовому порядку, адже частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2016 року клопотання позивача про забезпечення позову задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області грошову суму компенсації вартості 310/4000 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 20 313,00 грн. (т. 1 а.с. 95).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року клопотання позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження 310/4000 часток квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29 березня 2016 року, зареєстрованому в реєстрі за номером 297, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13919487 (т. 1 а.с. 129).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2016 року призначено у справі судову будівельно - технічну експертизу (т. 1 а.с. 147).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року призначено у справі судову будівельно - технічну експертизу (т. 1 а.с. 237-238).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2019 року провадження у справі поновлено (т. 2 а.с. 15).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було залишено без задоволення. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області повернути ОСОБА_1 внесенні на депозитний рахунок кошти у розмірі 100 872 гривні, який було сплачено на рахунок №5435, отримувач: Державна казначейська служба України, м. Київ, згідно квитанції №N1DOB4011M від 06.06.2019 року (т. 2 а.с. 86-89).

В апеляційній скарзі апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_3 , як і попередні двоє співвласників квартири, не вчиняли жодних дій з реалізації прав власника майна - не вселялась, не реєструвала своє місце проживання, не переоформляла свої особові рахунки, не завозила речі, тощо. Крім того, ОСОБА_3 належить 310/2000 частин квартири, що складає 11, 6 кв.м., і відповідає 1/2 частини однієї кімнати даної квартири, що, на думку апелянтів, не може бути виділено в натурі, рівно як і не може вважатись значною частиною. (т. 2 а.с. 94-101).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 належить 310/4000 частин квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. за №1-324 від 15 лютого 2008 року (т.1 а.с.9). ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі.

ОСОБА_2 також є власником 310/4000 частин квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить договір дарування частини квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та посвідчений 10 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. (т.1 а.с.12).

Власником іншої 690/4000 частин квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 , що вбачається з інформаційної довідки №52541189 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с.16-18).

ОСОБА_5 19 грудня 2013 року набула право власності на 310/2000 частин квартири АДРЕСА_1 внаслідок укладення договору дарування з ОСОБА_7 , про що свідчить копія даного договору (т.1 а.с.15).

29 березня 2016 року ОСОБА_5 подарувала свою частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. та зареєстрований в реєстрі за №257 (т.1 а.с.98-99).

Інформаційна довідка №63492909 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна свідчить про те, що ОСОБА_3 іншого майна, крім спірної частини квартири, не має (т.1 а.с.132-133).

З висновку №213/2018 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2019 року вбачається, що ринкова вартість 310/2000 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , на момент складення висновку становить 100 872 грн.; виділити в натурі 310/2000 частин квартири не надається можливим (т.2 а.с.2-12).

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_1 06 червня 2019 року внесла на депозитний рахунок суду кошти у розмірі 100 872 грн., про що свідчить копія квитанції № N1DOB4011M від 06 червня 2019 року (т.2 а.с.42).

Станом на 11 квітня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується Довідкою (випискою з домової книги про склад сім`є та реєстрацію) №502 (т.2 а.с.66).

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні (квартири АДРЕСА_1 ), та визнання права власності на неї за позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Поняття і види права спільної власності визначено статтею 355 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч.1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності сукупно передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, та за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З приписів Цивільного кодексу України вбачається, що в разі, коли законодавець передбачає обов`язкову наявність перелічених ним обставин для застосування певних правових наслідків їх настання за відповідною нормою права, ним застосовується така правова конструкція, як, наприклад, «за наявності одночасно».

Так, за змістом статті 652 Цивільного кодексу України, якою врегульовано порядок зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, договір може бути розірваний, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, застосовуючи в приписах цієї статті конструкцію «за наявності одночасно», законодавець передбачив обов`язкову наявність перелічених ним умов для можливості розірвання чи зміни договору за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

Виходячи із зазначеного можна дійти висновку, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 Цивільного кодексу України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

При цьому, з указаних вище норм чинного законодавства вбачається, що приписи пункту 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Проте, оскільки співвласником у спільному майні так само може бути й юридична особа, припинення права на частку якої за рішенням суду також може завдати істотної шкоди її інтересам, отже приписи цього пункту підлягають застосуванню до всіх майнових відносин, які виникають між співвласниками у спільному майні. Натомість запропонована у цьому пункті законодавцем конструкція «та членам його сім`ї» підлягає застосуванню виключно до фізичних осіб як учасників указаних відносин.

Аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 16 січня 2012 року у справі N 22-ц-2772/11 (провадження N 6-81цс11), від 15 травня 2013 року у справі N 2/2312/325/11 (провадження N 6-37цс13), від 23 листопада 2016 року у справі N 357/11232/14-ц (провадження N 6-1943цс16) та від 18грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 (провадження N 12-180гс18).

Таким чином, у цій справі для припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні (квартири АДРЕСА_1 ) на підставі позову інших співвласників ( ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ) необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідного співвласника - ОСОБА_3 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

При встановлених обставин справи судом вірно враховано, що частка відповідача не може вважатися незначною, адже дорівнює частці позивачів разом взятих, тобто частка ОСОБА_3 більше за частку окремо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №5 від 07 лютого 2014 року, оскільки згідно з чинним законодавством, суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 Цивільного Кодексу України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З висновку №213/2018 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2019 року вбачається, виділити в натурі 310/2000 частин квартири не надається можливим, таким чином, частина квартири, що є предметом позовних вимог, є неподільною річчю.

Що стосується неможливості спільного користування майном, то колегія суддів зауважує, що позивачами не надано належних та допустимих доказів неможливості спільно користуватись квартирою разом із відповідачем ОСОБА_3 . Підстави такої неможливості потребують більш детального обґрунтування з боку позивачів, що останніми зроблено не було.

Також, необґрунтованим є посилання позивачів на те, що припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди ОСОБА_3 , оскільки частка квартири відповідача є її єдиним нерухомим майном. Отже, з огляду на зазначене, підстави для припинення права на цю частку на вимогу інших співвласників, відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України, у даній справі відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, не були доведені позивачами, адже частка відповідача не є незначною, висновком експертизи встановлена неможливість виділення частки в натурі, тобто, частина квартири є неподільною, неможливість спільного користування майном не доведена та не підтверджується матеріалами справи, припинення права власності на частину майна може завдати істотної шкоди співвласнику - ОСОБА_3 .

Отже, з огляду на зазначене, підстави для припинення права на цю частку на вимогу іншого співвласника ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України у цій справі відсутні, а відтак - позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження на користь відповідача грошової компенсації за спірну частку квартири - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі статті 365 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 , як і попередні двоє співвласників квартири, не вчиняли жодних дій з реалізації прав власника майна - не вселялась, не реєструвала своє місце проживання, не переоформляла свої особові рахунки, не завозила речі, тощо. Крім того, ОСОБА_3 належить 310/2000 частин квартири, що складає 11, 6 кв.м., і відповідає 1/2 частини однієї кімнати даної квартири, що, на думку апелянтів, не може бути виділено в натурі, рівно як і не може вважатись значною частиною

Колегія суддів зауважує, що вказані доводи не можуть бути підставою для позбавлення особи права власності на майно, враховуючи, що, як вже вказувалось вище, частка квартири ОСОБА_3 є єдиним нерухомим майном відповідача, і, у разі припинення права власності, позбавлення відповідача майна завдасть останньої істотної шкоди.

Також колегія суддів враховує, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа №522/12589/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, що підтверджує факт зацікавленості відповідача у користуванні належним їй майном, а також існування перешкод у користуванні частиною квартири.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 листопада 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе