Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/6015/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В. розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

11.11.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на нежитлове приміщення № 3 площею 704,7 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що в провадженні Білоцерківського міськрайонногу суду Київської області перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 , про стягнення трьох відсотків річних за договорами позики від 19.06.2012 року та 04.04.2014 року на загальну суму 448138,36 грн. Справа знаходиться в провадженні суду з 31.05.2019 року, відповідач в добровільному порядку погашати існуючу заборгованість по сплаті трьох відсотків річних не бажає, хоча має для цього фінансові можливості. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.11.2020 року ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення № 3, площею 704,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 мала змогу погасити основну суму боргу за договорами позики від 19.06.2012 року та 04.04.2014 року в добровільному порядку, однак зробила це тільки після остаточного вирішення спору по сплаті основного боргу в судовому порядку у справі № 357/5634/18, після відкриття виконавчого провадження та накладення виконавцем арешту на її майно. При цьому, менш ніж за два місяці відповідач погасила борг перед позивачем на загальну суму 6 567 897,50 грн. На даний час відповідач в зв`язку з сплатою основного боргу намагається скасувати накладений свого часу судом арешт на належне їй приміщення № 3, площею 704,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , для забезпечення погашення основного боргу по справі № 357/5634/18. Після скасування такого арешту відповідач має намір продати чи відчужити в інший спосіб належне їй майно або передати в іпотеку третім особам, задля ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань перед нею. Аналогічна поведінка відповідача була й по відношенню до іншого майна, яке було за нею зареєстроване раніше. Так, станом на 25.05.2018 року за відповідачем був зареєстрований житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка, відведена для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, на які було накладено арешт ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, після скасування накладеного арешту на підставі ухвали суду від 28.09.2018 року, відповідач відчужила їх іншій особі і станом на 17.07.2020 року таких об`єктів нерухомого майна у неї вже не має у власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.07.2020 року. При цьому, такий будинок відповідач і після його відчуження вказує як місце свого проживання в підписаних нею процесуальних документах, за вказаною адресою отримує виклики та процесуальні рішення суду. Тобто, відповідач його навмисно приховала, як майно, на яке могло бути звернене стягнення за її позовом. Іншого майна на ім`я відповідача (грошові кошти на банківських рахунках, транспортні засоби, тощо) не зареєстровано, що підтверджується відомостям, здобутими приватним виконавцем підчас виконання рішення суду у справі № 357/5634/18. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи невиконання можливого рішення суду по стягненню з відповідача трьох відсотків річних.

При вирішенні питання щодо забезпечення позову суд виходить з наступного.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Пункт 1 частини 1ст. 150 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові №6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як вбачається з матеріалів заяви, предметом позову, який просить забезпечити заявник, є стягнення трьох відсотків річних за договорами позики від 19.06.2012 року та 04.04.2014 року на загальну суму 448 138,36 грн.

Враховуючи ціну позову 448 138,36 грн. заявник просить забезпечити позов, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення № 3, площею 704,7 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 216757434 від 17.07.2020 року.

Спосіб забезпечення позову, про застосування якого просить заявник, є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення, жодним чином не позбавляє власників права володіння нею. Також, арешт на нежитлове приміщення ніяким чином не впливає на будь-чиє право користування вказаним майном.

Крім того, згідно п. 10 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Або згідно положень ч.7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком, лише, збереження існуючого становища до розгляду даної справи по суті та ніяким чином не зумовить фактичного вирішення спору по суті. А у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ст. 158 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що заява, про забезпечення позову, підлягає до задоволення.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову, задовольнити.

Накласти арешт на нежитлове приміщення № 3 площею 704,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103).

Стягувач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ).

Боржник: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Ухвала складена 12.11.2020 року.

СуддяО. В. Бондаренко