Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 562/3925/18

провадження № 61-10905св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом)- Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

позивач (за зустрічним позовом)- ОСОБА_4 ,

відповідачі (за зустрічним позовом): Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 липня 2019 року у складі судді Кушніра О. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року

у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє

в своїх та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мотивована тим, що

05 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 344 690 дол. США на строк до 03 березня 2023 року. Сторони вказаного правочину домовилися, що для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватись плаваюча відсоткова ставка, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5 % річних та FIDR (відсоткова ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, з виплатою відсотків після закінчення строку дії депозитного договору).

Кредитні зобов`язання були забезпечені іпотечним договором, укладеним 05 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , предметом якого є житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,1314 га, розташована за вказаною адресою.

У подальшому між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 квітня 2010 року, а також договір про відступлення права вимоги від 30 квітня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., відповідно до умов яких ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним правочином (договором іпотеки). Позивачу перейшли усі права банку у зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема за вказаним договором іпотеки від 05 березня 2008 року).

Оскільки позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, то кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним правочином, який був задоволений. Так, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області

від 22 вересня 2010 року у справі № 2-47/10, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 387 390,62 дол. США та 40 745,42 грн.

Разом з тим, боржник не виконав рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому позивач вважає за необхідне задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна. Позивач направив попередження про виселення та листи про добровільне звільнення житлового будинку разом з усіма зареєстрованими особами, проте вказані звернення залишені без виконання.

На підставі викладеного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1314 га, за вказаною адресою, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 2 486 692 грн, що визначена договором іпотеки, або на підставі оцінки майна незалежним суб`єктом оціночної діяльності, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року для задоволення вимог

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в загальному розмірі відповідно до рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 вересня

2010 року в розмірі 387 390,62 дол. США і 40 745,42 грн; виселити відповідачів за первісним позовом з житлового будинку

АДРЕСА_1 .

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договорів недійсними.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що він проживає у будинку АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки, тому він

є заінтересованою особою у спірних зобов`язаннях, відповідно, має право оспорювати договір купівлі-продажу кредитного портфеля, а також договір про відступлення права вимоги, які укладені між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Вказував, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, тому воно не мало права укладати договір факторингу, предметом якого є право вимоги за валютним кредитним договором. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права здійснювати без ліцензії такі послуги, як валютні операції. Крім того, оспорюваний договір факторингу не посвідчений нотаріально.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив: визнати недійсними договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір відступлення прав вимоги, що укладені між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 липня 2019 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, посвідченого 05 березня 2008 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О. А. та зареєстрованого у реєстрі за реєстровим № 290, а саме: на житловий будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 482,8 кв. м, що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 26 липня 2004 року приватним нотаріусом Здолбунівського нотаріального округу Багацькою Л. І., та земельну ділянку, загальною площею 0,1314 га, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 2 486 692 грн, що визначена договором іпотеки, або на підставі оцінки майна незалежним суб`єктом оціночної діяльності, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у загальному розмірі відповідно до рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2010 року: 387 390,62 дол. США та 40 745,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» понесені ним судові витрати у розмірі 1 762 грн.

У задоволенні решти вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконував, у зв`язку з чим позивач скористався правом дострокового стягнення у судовому порядку кредитної заборгованості, яка на даний час боржником не погашена, тому кредитор (іпотекодержатель) набув право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Передане ОСОБА_1 в іпотеку майно набуте ним на підставі договору дарування від 26 липня 2004 року, тобто до укладення кредитного договору від 05 березня 2008 року та не за кредитні кошти, тому безпідставними є вимоги про виселення відповідачів за первісним позовом без надання іншого постійного житла.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03 грудня 2009 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та (або) дозволів відповідно до законодавства.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги, що не передбачають наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Оскільки під час укладення оспорюваних позивачем за зустрічним позовом правочинів, вимоги щодо суб`єктного складу, обумовленого цивільним законодавством для такої категорії договорів, сторонами не порушено, ці правочині укладені між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк», позивач за зустрічним позовом не є стороною таких правочинів, тому відсутні правові підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу кредитного портфеля та договору відступлення прав вимоги.

Крім того, ОСОБА_4 не є стороною укладених 05 березня

2008 року кредитного та іпотечного договорів, умови вказаних договорів ним не оскаржуються, тому оспорювані ним договори купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення прав вимоги, укладені між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», не порушили його цивільного права на вказане іпотечне майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що обставин, які свідчили б про порушення цивільних прав ОСОБА_4 унаслідок відступлення права вимоги банком на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не встановлено.

Земельна ділянка на АДРЕСА_1 є предметом іпотеки, тому без згоди іпотекодержателя не може бути виключена з обсягу іпотечного майна.

Необґрунтованими є доводи про сплив позовної давності, оскільки норми статті 267 ЦК України при вирішенні справи застосованими бути не можуть через те, що кредитні зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором не припинилися і тривають.

Рішення місцевого суду щодо відмови у задоволенні первісного позову про виселення відповідачів за первісним позовом не оскаржувалося, тому його законність й обґрунтованість у цій частині апеляційним судом не переглядалася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів за первісним позовом не оскаржуються, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач за первісним позовом не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог, зокрема до матеріалів справи не додано завіреної копії договору про уступку вимоги за іпотечним договором, який посвідчений нотаріусом. Відсутні додатки до цього правочину. Відсутні відомості про державну реєстрацію відступлення прав саме за іпотечним договором від 05 березня 2008 року. Вказане свідчить, що такий договір не укладався та нотаріально не посвідчувався.

Банк не повідомив відповідачів за первісним позовом про відступлення права вимоги за спірними правочинами. Позивач за первісним позовом не звертався до іпотекодавця з метою визначення початкової ціни предмета іпотеки, хоча такі умови передбачені іпотечним договором.

Місцевий суд безпідставно не застосував наслідки пропуску строку позовної давності, про яку заявив скаржник, а апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що вказаний строк не пропущено, оскільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості почався відлік строку позовної давності. Банк звернувся до суду з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки через

9 років від дня, коли він довідався про порушення свого права, що є підставою для відмови у задоволенні первісних позовних вимог.

Позивач за зустрічним позовом як заінтересована особа має право оспорювати договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір відступлення прав вимоги, що укладені між ТОВ «ОТП Факторинг Україна»

і ПАТ «ОТП Банк».

Вищевказані правочини укладені з порушенням вимог законодавства, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало і не має права здійснювати будь-які валютні операції по будь-яких договорах. Вимоги клієнта до боржника, пов`язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ у натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу. Оспорюваний договір факторингу не посвідчений нотаріально. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повноважень осіб, які підписували спірні правочини.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

22 вересня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», назву якого змінено на ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 344 690 дол. США на строк до 03 березня 2023 року. Сторони вказаного правочину домовилися, що для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватись плаваюча відсоткова ставка, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5 % річних та FIDR (відсоткова ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, з виплатою відсотків після закінчення строку дії депозитного договору).

Кредитні зобов`язання були забезпечені іпотечним договором, укладеним 05 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , предметом якого є житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,1314 га, розташована за вказаною адресою, що належать іпотекодавцю.

Іпотечним договором визначено вартість предмета іпотеки у розмірі 2 486 692 грн.

У подальшому між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 квітня 2010 року, також договір про відступлення права вимоги від 30 квітня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., відповідно до умов якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним правочином. Позивачу перейшли усі права банку

у зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема за вказаним договором іпотеки від 05 березня 2008 року).

Оскільки позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, то кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним правочином.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області

від 22 вересня 2010 року у справі № 2-47/10, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 387 390,62 дол. США та 40 745,42 грн.

Боржник не виконав рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Представник ОСОБА_9 в суді першої інстанції, заперечуючи проти позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», заявив про застосування строку позовної давності до первісних позовних вимог.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду

з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки саме до ОСОБА_1 , який є боржником та іпотекодавцем у спірних зобов`язаннях, а також власником переданого в іпотеку майна.

Як встановлено судами, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як позивач за первісним позовом звернулося до суду з вимогами до ОСОБА_9 лише в частині виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 . Аналогічні вимоги (щодо виселення) були заявлені кредитором (іпотекодержателем) і до інших відповідачів за первісним позовом.

Отже, ОСОБА_9 не є відповідачем в частині вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Належним відповідачем у цій частині вимог є саме ОСОБА_1 .

У матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 як боржник та іпотекодавець за спірними зобов`язаннями уповноважував ОСОБА_9 на представництво його інтересів у суді під час розгляду цієї справи. Крім того, ОСОБА_1 не оскаржував результат розгляду цієї справи як до суду апеляційної інстанції, так і до касаційного суду.

Разом з тим, встановлено, що представник ОСОБА_9 в суді першої інстанції, заперечуючи проти позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявив про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Питання про об`єкт дії до первісних позовних вимог позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18).

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 або його представника про застосування до вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки строку позовної давності.

Оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони

у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а ОСОБА_1 таку заяву не подавав та не уповноважував інших осіб на вчинення таких дій, то відсутні правові підстави для перевірки правових підстав про застосування до вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки наслідків спливу такого строку, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України, тому безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_9 у цій частині.

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права.

ОСОБА_9 неє стороною кредитного та іпотечного договорів, а також не є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , тому відсутні правові підстави вважати, що його права порушуються внаслідок звернення стягнення на це майно, враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у його виселенні зі спірного будинку.

Як встановлено вище, представник ОСОБА_9 , заперечуючи проти позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», заявив про застосування строку позовної давності.

Проте, у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про виселення було відмовлено через необґрунтованість, рішення місцевого суду в цій частині набрало законної сили та не є предметом касаційного перегляду.

Крім того, суди правильно вирішили зустрічні позовні вимоги, враховуючи наступне.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_4 , який вважав себе заінтересованою особою у спірних зобов`язаннях, вказував, що

у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, тому воно не мало права укладати договір факторингу, предметом якого є право вимоги за валютним кредитним договором. Крім того, оспорюваний договір факторингу не посвідчений нотаріально.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 та статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Аналіз статей 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору

(стаття 513 ЦК України).

Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до статей 512-518 ЦК України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути як фізична, так і юридична особа.

За системним аналізом норм матеріального права послуги з факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) мають право надавати лише фінансові установи.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною вартістю вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Згідно з частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах

факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції і це за собою тягне наявність усіх ліцензій, дозволів для здійснення такого виду діяльності.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03 грудня 2009 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та (або) дозволів відповідно до законодавства.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги, що не передбачають наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду

від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження

№ 61-1177св19).

Таким чином, під час укладення оспорюваних позивачем за зустрічним позовом правочинів, вимоги щодо суб`єктного складу, обумовленого цивільним законодавством для такої категорії договорів, сторонами не порушено.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу кредитного портфеля та договору відступлення прав вимоги, що укладені між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк».

Безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення судами вимог статті 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки, як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, договір про відступлення права вимоги

від 30 квітня 2010 року, який є предметом спору у цій справі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М.

При цьому, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи в частині вирішення зустрічних позовних вимог зводяться до незгоди з висновками судів першої інстанції та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи в частині вирішення зустрічних позовних вимог були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів за первісним позовом не оскаржуються, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 липня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 грудня

2019 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє

в своїх та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про звернення стягнення на предмет іпотеки; в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договорів недійсними залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. М. Фаловська

С. П. Штелик