Справа № 462/432/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кирилюк А.І.

з участю секретарів судового засідання-Бондаренко А.О., Янощук Я.О., Фрейдун А.М., Гула М.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_12.,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

представниів третьої особи - Леськів Г.М., Сачала О.В.,

експерта - ОСОБА_9.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 / третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування /про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , діючи в інтересах недієздатної ОСОБА_5 , звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати договір дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідчений 04 грудня 2013 року держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11., зареєстрований за реєстровим № 2-1292 та зобов`язати відповідача повернути позивачу все одержане ним на виконання недійсного правочину.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 яка проживає у кв. АДРЕСА_1 , була визнана недієздатною. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року позивачка була призначена опікуном над останньою. Психічний розлад здоров`я ОСОБА_5 спостерігався уже протягом більше 20 років, про що свідчить виписка із стаціонарної картки хворої № 965- Д від 09.12.1981 року під час її стаціонарного лікування у Львівській обласній психіатричній лікарні, а також архівна копія індивідуальної картки амбулаторно хворого № 19-87 від 25.01.1982 року. ОСОБА_5 систематично проходила курс стаціонарного лікування у четвертому і десятому відділенні Львівської обласної психіатричної лікарні та обласному клінічному неврологічному диспансері по вул. Кочаловського, оскільки позивачка - племінниця ОСОБА_5 , яка з 1996 по 2011 рік була прописана і проживала в її квартирі та допомагала їй, про що можуть засвідчити сусіди. У своєму рішенні від 08.10.2015 р., суд повно та об`єктивно оцінив у сукупності докази, які наявні у справі та опираючись на висновок судово- психіатричного експерта № 646 з якого вбачається, що ОСОБА_5 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визнав її недієздатною. В процесі здійснення опікунських повноважень позивачкою була підтверджена наявна раніше але неперевірена інформація про те, що її підопічна - ОСОБА_5 у 2013 р. фактично втратила право власності на своє помешкання, незважаючи на те, що вона в своїй квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживала там. Як свідчить повідомлення другої Львівської державної нотаріальної кантори, вказана квартира була відчужена ОСОБА_5 на підставі Договору дарування, посвідченого 04.12.2013 року за № 2 - 1292 у вказаній нотаріальній конторі. В результаті укладання названого договору право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося і виникло право власності у обдарованого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з грудня 2013 року зареєстрований у вказаній квартирі разом із ОСОБА_5 .

Вказані факти дають підставу вважати, що ОСОБА_5 , заключаючи у грудні 2013 року договір дарування своєї квартири гр. ОСОБА_3 , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла об`єктивно ними керувати. Вона не могла свідомо віддати своє єдине помешкання посторонній особі, яка з нею не пов`язана ні родинними, ні матеріально-фінансовими, ні організаційно- піклувальницькими зв`язками. Вона фактично в любий момент могла опинитися на вулиці. У зв`язку із наведеним позивачка змушена була звернутись до суду із позовом, який просить задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.01.2017 року було відкрито провадження у справі, вказана ухвала разом з копією позову та додатками до нього була надіслана сторонам у справі, останнім було роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки.

Відповідачем 06.03.2017 року подано заперечення проти позову, згідно яких вказану позовну заяву вважає голослівною, оскільки позивачкою жодним чином не доведено підставність своїх вимог. Так, як наголошує відповідач, в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 08 жовтня 2015 року, ОСОБА_6 визнана недієздатною, а факт дарування і укладення правочину відбувся майже за два роки до того 04 грудня 2013 року. Будь-якого іншого рішення суду, яке б вказувало на те, що ОСОБА_5 була визнана недієздатною станом на 04 грудня 2013 року, немає. Крім того, також наголошує на пропуск позивачкою строків позовної давності. У зв`язку із наведеним, у задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.11.2019 року здійснено процесуальну заміну позивача по справі: ОСОБА_7 , що діяла в інтересах недієздатної ОСОБА_5 , на її правонаступника ОСОБА_7 , у зв`язку із смертю ОСОБА_5 .

У судовому засіданні позивачка та її представники позовну заяву підтримали, просили таку задоволити, а також під час винесення рішення суду просили взяти до уваги висновок судового експерта №09/Квід 15.04.2020 року.

Відповідач та його представник позовні вимоги заперечили, посилаючись на безпідставність таких, вважають що позовні вимоги такими що до задоволення не підлягають, просять не брати до уваги висновки експерта, зробили заяву про застосування судом строків позовної давності.

Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності представника третьої особи, який будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали справи № 462/2755/15-ц за заявою ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_5 недієздатною, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Право на судовий захист передбачається ст. 55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ст.ст. 203, 204 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

В ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, згідно вимог ч.2 ст.719 ЦК України.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини та основоположник свобод закріплено, що кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства i на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - якi дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.

Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для його недійсності.

Вказана вимога до правочину містить дві складові: по перше - відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по - друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_5 на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом другої Львівської державної нотаріальної кантори ОСОБА_11., 04.12.2013 року за № 2 - 1292. На підставі вказаного договору право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося і виникло право власності у обдарованого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з грудня 2013 року зареєстрований у вказаній квартирі разом із ОСОБА_5 , про що свідчить довідка ЛКП « Левандівка » № 425 від 24.11.2016р.

Таким, чином між сторонами справи виникли зобов`язальні правовідносини з договору дарування нерухомого майна.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 жовтня 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 яка проживає у кв. АДРЕСА_1 , була визнана недієздатною. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року позивачка ОСОБА_7 була призначена опікуном над останньою.

Психічний розлад здоров`я ОСОБА_5 спостерігався вже протягом більше 20 років, про що свідчить виписка із стаціонарної картки хворої № 965-Д від 09.12.1981 року під час її стаціонарного лікування у Львівській обласній психіатричній лікарні, а також архівна копія індивідуальної картки амбулаторно хворого № 19-87 від 25.01.1982 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2019 року клопотання представника позивача - задоволено, та призначено по справі судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_5 , 1937р.н., що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проведення якої доручено експертам Львівській обласній психіатричній лікарні (м.Львів, вул. Кульпарківська, 95) на вирішення якої поставлено питання: -Чи станом на 04 грудня 2013 року при укладенні договору дарування, посвідченого другою Львівською державною нотаріальною конторою (реєстровий № 2-1292), ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , розуміла значення своїх дій та чи могла керувати ними?

Згідно висновку судово - психіатричного експерта № 09/К від 15.04.2020 року ОСОБА_5 на час укладення правочину страждала на набуте недоумство у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. /Том 2, а.с. 227- 231/

В судовому засіданні у якості експерта був допитаний один із членів експертної комісії - ОСОБА_9 , який підтвердив всі висновки вказаної судово-психіатричної експертизи та дав пояснення на всі запитання сторін.

Судом не встановлено підстав для призначення додаткової чи повторної експертизи в порядку ст.113 ЦПК України. В задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної експертизи відмовлено, оскільки така не викликає сумнівів в обгрунтованості та відповдності іншим матеріалам справи. Доводи ж клопотання фактично зводяться лише до незрозумілості висновку для сторони відповідача.

У судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_10 , яка пояснила, що ОСОБА_5 знає давно. На її думку вона була "з відхиленнями, та чудна", бо приносила до хати речі, ті шо інші викидали. І в неї був мінливий настрій: один раз, як нормальна людина була, а другий раз ображалась, кричала. Літом могла одягнутися в шапку, зимовий плащ і ходити, при жарі в 40 градусів.

Також в якості свідка була допитана ОСОБА_11 - державний нотаріус Другої Львівської нотаріальної контори, яка посвідчувала договір дарування від 04.12.2013 року, що оскаржується. Згідно її пояснень покійна ОСОБА_5 для укладення спірного договору сама збирала документи, а під час укладення договору вона знала свої данні, час, місце, розуміла, що укладає договір дарування, тому нотаріус була впевнена, що ОСОБА_5 була при здорову глузді, усвідомлювала значення своїх дій та їх наслідків, а від так підстав для відмови в укладенні договору вона не спостерігала.

Суд, не вважає що обставини про які свідчить нотаріус протирічать іншим матеріалам справи, бо в данному випадку, визначення психологічного статусу особи, без тривалого і постійного спілкування, без обізнаності про випадки лікування в психіатріній клініці, для нотаріуса було не можливо.

Разом з тим, суд константує, що з обставин справи та пояснень відповідача виходить, що він був більш ніж нотаріус, обізнаний про історію укладання ОСОБА_5 попердніх договорів довічного утримання та взаємовідносин з родичами (в тому числі з позивачкою ОСОБА_7 , що є її племінницею). З обставин справи виходить, що відповідач повинен був бути більш обережним та обачним укладаючи договір дарування, тобто безоплатної передачі майна з стороннею особою. Про підставність позову, також свідчить та обставина, що з моменту укладення спірного договору і до смерті ОСОБА_5 продовжувала проживати в спірній квартирі.

Щодо застосування строків позовної давності суд вказує на таке.

В розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідач заявляючи клопотання про застосування трирічного строку позовної давності, зазначає, що він сплинув через три роки з дня укладення договору. Такий висновок відповідача не узгоджується з приписами ч.1 ст.261 ЦК України, оскільки в силу специфіки своєї хвороби ОСОБА_5 у момент вчинення спірного правочину була позбавлена можливості довідатись про порушення своїх прав, офіційно позивачка набула правовий статус для звернення до суду із відповідним позовом лише після рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.06.2016 року яким вона була призначена опікуном над ОСОБА_5 , тому суд вважає, що звернення позивачки до суду з даним позовом 25.01.2017 року відбулося в межах строків позовної давності.

Не може застосовуватись до вказаної справи ст. 728 ЦК України, як на тому наполягала сторона відповідача, бо предметом позову є не розірвання договору, а визнання його недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 / третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування /про визнання договору дарування недійсним - задоволити.

Визнати договір дарування ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , посвідчений 04 грудня 2013 року держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11., зареєстрований за реєстровим № 2-1292.

Кожній із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , /іпн НОМЕР_1 / в дохід держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , /іпн НОМЕР_1 /

Третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Виговського, 34.

Повний текст рішення виготовлено 12.11.2020 року

Суддя(підпис). З оригіналом згідно.

Суддя