Справа №621/2659/20
Рішення

іменем України

09 листопада 2020 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Шахової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Заводовського П.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що він є власником вищезазначеного будинку та крім нього у будинку зареєстровані його діти, які є відповідачами по справі. Кожен із дітей створив свою сім`ю і вибув з належного йому будинку. З жовтня 2016 року відповідачі фактично не проживають у будинку, їх особистих речей в будинку немає, що свідчить про те, що відповідачі обрали нові постійні місця проживання і не намагались зберігти право на проживання у будинку. Позивач зазначає, що з жовтня 2016 року він не мав з відповідачами сімейних відносин, не вів з ними спільне господарство, не був пов`язаний спільним побутом, не мав взаємних прав та обов`язків. Отже, через реєстрацію відповідачів, позивач зазначає, що він позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатись належним йому майном.

13 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням проводити судові засідання за його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, направив до суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких він просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_1 , як його батько, створив усі умови для того, щоб проживання його сім`ї було нестерпним, тому він був змушений виїхати до іншого житла.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, направила до суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких зазначила, що вона вагітна та не зможе з`являтись у судові засідання. Щодо позову зазначила, що причиною не проживання за місцем реєстрації є нестерпне відношення батька до сім`ї, він є людиною агресивною та з дитинства оказував фізичний та психологічний вплив.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 є власником цілого житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за законом, виданим 13.07.2001 року державним нотаріусом Зміївської ДНК Кравченко Л.С. №3-508.

У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою, виданої виконавчим комітетом Зідьківської селищної Ради Зміївського району Харківської області від 27.08.2020 року, копією домової книги на будинок.

ОСОБА_1 є батьком повнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що не заперечується сторонами.

Актом обстеження від 28 серпня 2010 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зі слів свідків та власника будинку встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у вказаному будинку не проживають з жовтня 2016 року і по теперішній час. Особистих речей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не має.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є власниками житлового будинку і договору найму з позивачем не укладали. Будь яких доказів у підтвердження поважності причин не проживання відповідачів у помешканні матеріали справи не містять.

Позивачем надано докази в підтвердження не проживання відповідачів понад один рік в спірному будинку. Житловим приміщенням за місцем реєстрації відповідачі не користуються, витрат на утримання не несуть.

Доказів на підтвердження обставин, що мають бути враховані при вирішенні спору, відповідачами не надано. Також відсутні докази на підтвердження будь-яких намірів відповідачів щодо користування житловим приміщенням позивача .

Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки відповідачі по справі понад один рік без поважних причин не користуються житловим приміщенням.

Щодо заперечень проти позову відповідачами, зазначених у їх письмових поясненнях, суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. ( ст. 77 ЦПК України )

Отже, виконуючи завдання цивільного судочинства та дотримуючись принципу змагальності сторін, суд не приймає до уваги письмові пояснення відповідачів, оскільки відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач перешкоджав їх проживанню у будинку АДРЕСА_1 .

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження майном, визнавши ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено повністю або частково в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасника справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Судове рішення складено 13.11.2020 року.

Позивач - ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 )

Відповідач - ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 )

Відповідач - ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 )

Головуючий: