КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2020 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 , про визнання незаконним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 , про визнання незаконним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
На обгрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу у складі Збройних Сил України у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника автомобільної служби, яка входить до складу даної військової частини по 7 лютого 1997 року. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 20 лютого 1993 року № 4 позивач був зарахований на квартирний облік для одержання житлового приміщення складом сім`ї в три особи. Звільнено позивача було відповідно до пункту 65 підпункту «з» (за власним бажанням) Тимчасового Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93, згідно з наказом заступника Міністра оборони України по озброєнню - начальника озброєння Збройних Сил України від 28 грудня 1996 року № 0184 та виключено зі списків частини наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 7 лютого 1997 року № 25 із виходом на пенсію за вислугу 22 роки.
Після звільнення з військової служби позивач був залишений на обліку потребуючих поліпшення житлових умов з членами своєї сім`ї у військовій частині НОМЕР_1 м. Житомира до отримання належного житла. Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 10 січня 2008 року № 1 позивач був переміщений у черзі на отримання житла з 20 лютого 1993 року на 7 травня 1993 року, тобто на дату реєстрації в м. Житомирі. На виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 березня 2016 року у справі № 295/11696/15-ц житловою комісією військової частини НОМЕР_1 позивача було поновлено на квартирному обліку з 20 лютого 1993 року.
Позивач вважає, що відповідно до приписів статей 1, 9, 31 ЖК Української РСР, абзацу першого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», пункту 2 «Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 728, розділу VIII «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380, чинних на час виникнення спірних правовідносин, він має право на грошову компенсацію за належне для отримання йому на сім`ю жилого приміщення.
Зазначав, що відповідно до пункту 10 Порядку № 728 у зв`язку із тим, що у нього настала черга на отримання жилого приміщення, житловою комісією військової частини НОМЕР_1 позивачу було запропоновано отримати за належне житло грошову компенсацію. Для отримання грошової компенсації та визначення її остаточного розміру, житловій комісії були подані усі необхідні документи, передбачені пунктом 11 Порядку № 728. Житловою комісією військової частини НОМЕР_1 25 березня 2019 року було прийняте рішення про надання позивачу на членів його сім`ї грошової компенсації за належне жиле приміщення. Відповідно до пункту 6 розділу VIII Інструкції № 380 на підставі отриманих з військової частини НОМЕР_1 документів, квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомира позивача включено в список осіб, які мають право та надали згоду на отримання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення у Житомирському гарнізоні та відповідно до пункту 7 розділу VIII Інструкції № 380 направлено до Головного квартирно-експлуатаційного управління для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.
Однак, у рішенні Міністерства оборони України, оформленому протоколом засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 23 квітня 2019 року, протокол № 117, зазначено, що відповідно до розділу VIII Інструкції на розгляд Комісії з контролю були надані документи позивача (за № 1 із чотирьох осіб), як особи, яка має право та надала згоду на отримання грошової компенсації за належне жиле приміщення та перебуває на квартирному обліку в Житомирському гарнізоні, у зв`язку із чим позивачу було відмовлено у виплаті грошової компенсації за належне жиле приміщення із направленням його справи на доопрацювання по черговості.
На переконання позивача, вказане рішення Комісії є незаконним та таким, що порушує його житлової права, зокрема право на грошову компенсацію за належне для отримання йому на сімю жиле приміщення, яке повинно бути захищено судом в порядку цивільного судочинства.
Вказував, що на час прийняття оскаржуваного рішення відповідача, він із складом сім`ї перебував на квартирному обліку у військовій частині А 0281, мав вислугу на військовій службі 22 роки, настала черга на отримання жилого приміщення, набув право на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, що підтверджено рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2019 року № 4, затвердженим наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 2 квітня 2019 року № 371, листом військової частини НОМЕР_1 від 27 липня 2019 року № 13-К-13, листом КЕВ м. Житомира від 19 липня 2019 року № 3103, витягом з протоколу засідання Комісії з контролю від 23 квітня 2019 року № 117, відповідно до яких позивача було внесено до списку осіб, які мають право та надали згоду на отримання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення у Житомирському гарнізоні. Отже, він мав обґрунтовані та законні підстави на виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, як форму реалізації свого права на житло.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та нечинним рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 23 квітня 2019 року № 117 в частині відмови йому на сім`ю у виплаті грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про виплату позивачу на його сім`ю грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення відповідно до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 728 та Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380; стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 19 вересня 2019 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26 листопада 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
В подальшому, ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2019 року за клопотанням представника Міністерства оборони України справу за підсудністю передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 , про визнання незаконним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
9 листопада 2020 року на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява представника позивача за довіреністю - Коржилова Ю.Є., підписана його електронно-цифровим підписом, про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі з підстав того, що розглянутий судом першої інстанції спір у даній справі стосується проходження позивачем публічної (військової служби), у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг), а тому повинен був розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Просив розглянути справу за відсутності позивача та його як представника, апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, щоапеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
Таким чином, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі Збройних Сил України у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника автомобільної служби, яка входить до складу даної військової частини.
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 20 лютого 1993 року № 4 позивач був зарахований на квартирний облік для одержання житлового приміщення складом сім`ї в три особи.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 7 лютого 1997 року № 25 (по стройовій частині), позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і звільнено в запас Збройних Сил України за пунктом 65, підпункт «з» (за власним бажанням) і направлено на військовий облік до Житомирського ОМВК м. Житомира.

ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку в Житомирському гарнізоні з 20 лютого 1993 року із сім`єю у складі трьох осіб під номером 4.

Згідно довідки з ГУ Пенсійного фонду України в Житомирській області від 5 червня 2019 № 1786, за матеріалами пенсійної справи позивача його загальна вислуга років становить 22 роки 01 місяць 03 дні, в тому числі в календарному обчисленні становить 16 років 06 місяців 02 дні.
Відповідно до протоколу засідання Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей від 23 квітня 2019 року № 117 був затверджений список громадян, які мають право та надано згоду на отримання грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення та перебувають на квартирному обліку у Житомирському гарнізоні з урахуванням пропозиції членів комісії, в якому зазначено, що майору запасу ОСОБА_1 відмовлено у виплаті грошової компенсації.
У позовній заяві ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та нечинним рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 23 квітня 2019 року № 117 в частині відмови йому на сім`ю у виплаті грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення та зобов`язати відповідача прийняти рішення про виплату йому на сім`ю грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.
Як на підставу своїх позовних вимог посилався на приписи статей 1, 9, 31 ЖК Української РСР, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», пункту 2 «Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 728, розділу VIII «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380.
За правилом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
При вирішенні питання предметної та суб`єктної юрисдикційності даного спорку, колегія суддів звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такі вимоги необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки позов спрямований на поновлення прав у сфері житлових відносин.
Разом з тим, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства.
Так, Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки щодо правильного застосування норм права.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 КАС України).
Спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг). Тому такі спори слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, Велика Палата Верховного Суду чітко та однозначно вказала, що така категорія спорів, як спір щодо виплати військовослужбовцю грошової компенсації за належне для отримання йому або на сім`ю жилого приміщення належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження позивачем публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, ніж той, який передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди повинні враховувати висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 49), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог і належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19), колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 255, 256, 367, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - військова частина НОМЕР_1 , про визнання незаконним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач має право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній