КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Луценка О.М. в м. Київ 15 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 200000 грн. за кредитним договором б/н від 21 березня 2017 року та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 21 березня 2017 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 200000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитний рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, копії Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифи банку» додаються до позовної заяви. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, що передбачено п. 2.1.1.5.7 договору. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договорів приєднання. Формулярами та стандартними формами в даному випадку є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на сайті, згідно яких обслуговується відповідач.

АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі і надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, в зв`язку з чим станом на 23 жовтня 2019 року має заборгованість в розмірі 251130,44 грн., що складається з 200000 грн. заборгованості за кредитом та 51130,44 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, однак з цієї суми позивач просить стягнути лише суму заборгованості за кредитом 200000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 200000 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково і стягнути з нього на користь позивача 49907,90 грн.; стягнути з відповідача на його користь понесені витрати зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що кредитний договір б/н від 21 березня 2017 року не є стандартним (типовим) кредитним договором в розумінні положень ст. 207, 626, 628, 638, 1054 ЦК України, оскільки фактично відповідачем лише було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, яку позивач зазначає в своїй позовній заяві як кредитний договір б/н від 21 березня 2017 року, хоча відповідача не було ознайомлено банком ні з умовами та правилами надання банківських послуг, ні з тарифами банку, ні з типом процентів за користування кредитом та порядком їх зміни, а вказаною анкетою-заявою взагалі не було передбачено суми кредиту та надання йому кредитного ліміту. При цьому позивач на раніше отриману в АТ КБ «ПриватБанк» ще до 21 березня 2017 року платіжну картку самовільно підвищив суму кредитного ліміту до 200000 грн.

Посилався на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції; що споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які збори, відсотки, комісії або інші елементи кредиту, що не були зазначені в договорі; наводив зміст ст. 207, 526, 626, 628, 638, 1054, 1055 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, згідно яких анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яку позивач зазначає в своїх позовній заяві як кредитний договір б/н від 21 березня 2017 року, не може вважатись стандартним (типовим) кредитним договором.

Зазначав, що випискою АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку відповідача підтверджуються юридичні факти списання позивачем грошових коштів в розмірі 150092,10 грн., отже, це є підтверджена сума, яку він сплатив позивачу для погашення загальної суми заборгованості. А тому із 200000 грн., які банк просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь, обґрунтованою і справедливою сумою до стягнення буде сума в розмірі 49907,90 грн.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу у вигляді пояснення, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, і наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 21 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якою підтвердив, що згоден з тим, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, які розміщені в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.privatbank.ua (а. с. 10 т. 1).

На а. с. 7 - 9 т. 1 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 21 березня 2017 року станом на 23 жовтня 2019 року, згідно якого заборгованість за кредитом становить 200000 грн., заборгованість за процентами 51130,44 грн., в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість 8894,17 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість 42235,73 грн.

На а. с. 11 - 30 т. 1 знаходяться роздруковані Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку і Тарифи.

На а. с. 71 - 80 т. 1 знаходиться виписка з рахунку ОСОБА_1 з 01 січня 2019 року по 22 квітня 2020 року, а на а. с. 7 - 56 т. 2 - за період з 20 січня 2018 року по 15 травня 2020 року, надані відповідачем.

На а. с. 164 - 181 т. 1 знаходиться виписка з рахунку ОСОБА_1 з 21 березня 2017 року по 18 травня 2020 року, надана позивачем.

Згідно довідки від 18 травня 2020 року № 30.1.0.0/2-20191113/0088, ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 21 березня 2017 року отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії картки до останнього дня вересня 2020 року (а. с. 184 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що 21 березня 2017 року між банком і відповідачем було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кредит в розмірі 200000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, внаслідок невиконання належним чином умов договору у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 251130,44 грн., в тому числі 200000 грн. заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку позивач бажає отримати.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення тіла кредиту в розмірі 200000 грн. та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 березня 2017 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємну частину спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначена, в тому числі, процентна ставка.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Велика Палата Верховного Суду, викладаючи правові висновки в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 зауважила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд з огляду на вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20).

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який міститься в матеріалах даної справи, не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 березня 2017 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

У заяві позичальника від 21 березня 2017 року процентна ставка не вказана, що було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Разом із тим, суд першої інстанції зробив помилковий та такий, що ґрунтується на припущеннях, висновок про узгодження між сторонами умов кредитного договору, які містяться в Умовах та правилах надання банківських послуг, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитом, та наявність правових підстав для стягнення на користь банку розміру заборгованості, розрахунок якої складено позивачем з урахуванням цих процентів, оскільки в судовому засіданні представник позивача підтвердив, що грошові кошти, які вносились відповідачем на погашення заборгованості, спрямовувалися банком на погашення процентів.

Дані обставини не спростовуються доказами, додатково наданими представником позивача до письмових пояснень на апеляційну скаргу від 02 листопада 2020 року, а саме копією анкети-заяви відповідача від 28 липня 2010 року, яка також не містить умов щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами, копією довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» із датою 27 липня 2010 року та підписом без розшифровки з прізвищем та ініціалами, фотографією відповідача з карткою у руці.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказів неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, позивачем не надано і проти їх долучення до справи заперечував відповідач, про що ним подано відповідне заперечення від 10 листопада 2020 року.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин справи, із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відтак воно не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, апеляційний суд враховує наступне.

Так, відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами 200000 грн., що слідує з виписки по його картковому рахунку, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св18).

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції, представник позивача пояснив, що за період користування кредитом з 25 січня 2018 року по 23 жовтня 2019 року відповідачем були здійсненні погашення за кредитним договором в розмірі 72613,71 грн., які банком було зараховано на погашення відсотків.

Аналогічні пояснення надані стороною позивача в письмовому вигляді на а. с. 107 - 110 т. 2.

Відтак, вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» по суті та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, апеляційний суд приходить до висновку, що право позивача як кредитора підлягає захисту шляхом стягнення із боржника заборгованості за вирахуванням коштів, які були безпідставно зараховані банком на погашення процентів за користування кредитом, а саме 200000 - 72613,71 грн. = 127386,29 грн.

При цьому апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги про обґрунтованість позовної заяви лише в межах 49907,90 грн., враховуючи наступне.

Так, згідно доводів ОСОБА_1 , за період з 20 січня 2018 року по 15 травня 2020 року у виписці зазначається списання відсотків, і вказаними операціями банк списує кошти, які спрямовуються на погашення відсотків, в зв`язку з чим, як вважає відповідач, ним на погашення відсотків було сплачено 150092,10 грн.

Разом із тим, виписка по рахунку відображає нарахування відсотків клієнту, а не списання, і вказані відповідачем нарахування не підтверджуються внесенням коштів на рахунок, власні кошти на рахунку відсутні, а тому зазначені операції не є погашенням відсотків.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 суми непогашеного кредиту у розмірі 127368,29 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 127386,29 грн.

При поданні позову АТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати в розмірі 3000 грн. (а. с. 42 т. 1), при поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено 4500 грн. (а. с. 236 т. 1).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову пропорційно до його задоволення (стягнуто 127386,29 грн. із 200000 грн., тобто позов задоволено на 64 %) в розмірі 1920 грн., із позивача на користь відповідача - судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення (стягнуто 127386,29 грн. замість 49907,90 грн., тобто апеляційну скаргу задоволено на 39 %) в розмірі 1755 грн.; шляхом взаєморозрахунку із відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі 165 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Дніпропетровськ вул. Набережна Перемоги 50 ) заборгованість в розмірі 127386,29 грн. (сто двадцять сім тисяч триста вісімдесят шість грн.. 29 коп.) та судові витрати 165 грн.

В іншій частині позову Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.