ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5313/19
провадження № 2/753/2080/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , діючої в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користування житлом та вселення, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , діюча в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 , а також ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користування житлом та вселення. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 25 липня 1997 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який розірвано 10 липня 2019 року. У період шлюбу родина ОСОБА_6 вирішила придбати квартиру, вона знайла потрібний варіант - спірну квартиру - АДРЕСА_1 , на що надала свою згоду відповідачу на укладення попереднього договору щодо придбання такої квартири, проте у подальшому вона дізналась, що договір був укладений не її чоловіком - ОСОБА_4 , а його матір`ю - ОСОБА_7 й у лютому 2011 року вона, ОСОБА_4 , їх дочка ОСОБА_3 , а після народження у 2013 році - син ОСОБА_5 були зареєстровані у вказаній квартирі й почали постійно там мешкати, спільно нести витрати по утриманню квартири, разом робили ремонт тощо. 13 жовтня 2015 року ОСОБА_4 відповідно до договору дарування отримав вказану квартиру у дар й, відповідно, набув права власності на неї. Після погіршення відносин між ними, як подружжям, й після її та дітей тимчасової відсутності за місцем реєстрації, влітку 2018 року вона з дітьми не буда допущена до квартири з тієї підстави, що відповідач змінив замки у вхідних дверях й відмовився впускати їх до житла, надати нові ключі від квартири, наслідком чого стали її неодноразові звернення до правоохоронних органів, Служби у справах дітей, балансоутримувача багатоквартирного будинку з приводу чинення ОСОБА_4 їй та дітям перешкод з у користуванні житлом.

Зважаючи на протиправність дій відповідача, позивачі просять забов`язати ОСОБА_4 не чинити їм перешкоди у користування житлом й вселити їх.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_8 , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 24 лютого 2020 року, ОСОБА_9 , діюча на підставі довіреності від 04 липня 2018 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_10 , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 06 травня 2020 року, в судове засідання не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду).

Відповідачем надано відзив на позов, в якому просив відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що позивачка з сином та дочкою мешкають у Російській Федерації (а.с. 48 - 51).

У відповідь на відзив позивачами надано заперечення на відзив, у якому вони вказують, що мешкають у м. Москва Російській Федерації тимчасово, оскільки позбавлені з боку відповідача права на проживання у спірній квартирі, окрім того, зважаючи на чинне законодавство, мають право тимчасово змінювати місце проживання.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в судовезасідання не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлене згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду).

За таких підстав судом визнано за можливе розгладати справу за відсутності відповідача, третьої особи на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача, з урахуванням наданого відповідачем відзиву на позов.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядалась за правилом загального позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Судом встановлено, що з 25 липня 1997 року позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який розірвано 10 липня 2019 року (а.с. 10, 140).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають повнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18) та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Матір ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу від 31 січня 2011 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка уподальшову відповідно до договору дарування від 13 жовтня 2015 року була відчуджена ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 (її сина) (а.с. 27).

У вказану квартиру були зареєстровані для проживання: 23 серпня 2011 року ОСОБА_3 (дочка сторін/онука власниці житла), 06 серпня 2013 року ОСОБА_2 (син сторін/онук власниці житла), 09 серпня 2013 року ОСОБА_1 (позивачка/невістка власниці житла) (а.с. 24, 25, 26).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла (а.с. 22).

Договір дарування від 13 жовтня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 сторнами не оскаржений, на час розгляду цієї справи є чинним, що визнається позивачами.

Відтак, позивачі були заселені до спірної квартири як члени сім`ї власника житла, наразі позивачка ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї власника житла, ОСОБА_3 як повнолітня дочка, ОСОБА_2 як неповнолітній син - члени сім`ї, відтак при вселенні вони набули рівного з власником права користування житлом, й наразі за ними це право залишається.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із найманого жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України) (ухвала Верховного Суду України № 6-29609 св 07).

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивачів про те, що відповідач безпідставно чинить позивачам перешкоди у користуванні квартирою, не бажаючи їх вселення, що підтверджується зверненнями позивача до правоохоронних органів, служби у справах дітей та суду з вимогою допустити їх до проживання в спірну квартиру тощо (а.с. 29, 30, 31, 32).

Суд розцінює таку позицію та поведінку відповідача по відношенню до позивачів, як чинення перешкод у вселенні та користуванні спірною квартирою, а його дії - протиправними.

Відповідно до чинного законодавства громадяни мають право на житло (ст.1 ЖК України). Житлові права охороняються законом.

Житлові права громадян охороняються законом. Відповідно до частини 3 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання наслідків протиправного діяння, оскільки докази ними на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі.

У зв`язку з наведеним суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачам у здійсненні права користування квартирою та вселити позивачів до спірної квартири, тим самим захистивши їх житлове право.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Щодо особи позивачки ОСОБА_1 , як колишнього члена сім`ї власника житла (шлюб розірваний з ОСОБА_4 ), то припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у ряді ухвал.

Окрім того, беззаперечному захисту порушеного з боку ОСОБА_4 права щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_2 суд вказує про таке.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

При цьому суд вважає, що вимоги позивачів про зобов`язання відповідача не чинити їм перешкод в користуванні спірною квартирою є доведеними та обґрунтованими за своєю правовою підставою.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Способом захисту цивільного права та інтересу, серед іншого, може бути припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Факт чинення позивачам з боку відповідача перешкод підтверджується письмовими доками - численними зверненнями позивачки у своїх інтересах та інтересах дітей до правоохоронних органів, служби у справах дітей та суду з приводу недопущення відповідачем до спірного житла позивачки та дітей.

При здійсненні своїх прав, відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

З метою поновлення прав позивачів, суд в межах їх позовних вимог, вважає за необхідне вжити зобов`язальні заходи до відповідача не чинити перешкод позивачам в користуванні спірною квартирою.

Так, в судовому засіданні доведений факт, триваючий й на день розгляду справи, порушення з боку відповідача щодо недопущення позивачів до житла, в якому вони мають місце реєстрації з 2011 та 2013 років відповідно, з метою користування цим житлом.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що дані вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України й стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати сплаченого судового збору - 768 грн. 40 коп.

На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 1, 9 ЖК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 13, 31, 310 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , діючої в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справх дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користування житлом та вселення, - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_3 , не читини перешкод ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: