справа № 753/1750/19 головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
провадження № 22-ц/824/8074/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В:

14.01.2019 р. боржник, ОСОБА_1 , звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (зараз - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Боржник оскаржує бездіяльність державного виконавця, яка полягає у ненаданні відповіді на його заяву про закінчення виконавчого провадження та не знятті арешту з майна, що подана згідно ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року у задоволенні скарги боржника, ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № 46758252 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

При цьому, апелянт зазначає, що суд не з`ясував чи звертався банк з заявою про закінчення виконавчого провадження, не надав належну оцінку фактам, не розглянув вимоги про визнання протиправною ненадання відповіді на заяву боржника.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та вимоги заявлені у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та пояснень представника відділу державної виконавчої служби вбачається, що у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на виконанні перебувало виконавче провадження № 46758252 з виконання рішення (можливо судового наказу) Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в розмірі 1 195 560,89 грн.

У даному виконавчому провадженні 03.08.2015 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

10.09.2015 року державний виконавець виніс постанову про розшук майна боржника - транспортного засобу БЗП 5, 2002 року виписку, р.н. НОМЕР_1 . Цього ж числа виконавче провадження було зупинене у зв`язку з зупиненням судом стягнення та у зв`язку з розшуком транспортного засобу.

Постановою державного виконавця від 01.06.2016 року виконавче провадження було поновлене.

19.12.2016 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

До Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень внесені відомості про те, що підставою повернення виконавчого документа стягувачу була норма пункту 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 47 цього Закону не визначає підстави повернення виконавчого документа стягувачу і її перша частина не містить жодних пунктів, тому суд вважав, що посилання на статтю 47 є опискою, а правовою підставою повернення виконавчого документа стягувачу був пункт 7 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту скарги ОСОБА_1 неможливо визначити, якими обставинами він обґрунтовує свої вимоги, та в чому полягає неправомірність дій та бездіяльності державного виконавця. Жодних доказів на підтвердження вимог скарги не надано, не доведено, що скаржник звертався до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження. Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає закінчення виконавчого провадження за заявою боржника, а доказів наявності інших підстав суду не надано.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Стаття 451 ЦПК України визначає, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України, саме позивача.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки з даною скаргою до суду звернувся боржник, саме він повинен обґрунтувати та довести неправомірність рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а також порушення його прав чи свобод.

Проте, зі змісту скарги ОСОБА_1 неможливо визначити, якими обставинами він обґрунтовує свої вимоги, та в чому полягає неправомірність дій та бездіяльності державного виконавця.

Будь-яких доказів на підтвердження вимог скарги ним не надано. Не доведено, що він будь-коли звертався до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість скарги ОСОБА_1 .

Під час перегляду справи, апелянтом не доведено, та судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, що є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Додані апелянтом нові докази (а.с. 121-122, 130-134) не були подані до суду першої інстанції при ухваленні рішення, а відтак, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України, не приймаються до уваги колегією суддів, так як відсутні поважні причини неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, зводяться до незгоди з висновками суду та їх оцінкою і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк