КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Березовенко Р.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду,

В С Т А Н О В И В :

01 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду

із позовом до Святошинського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року розгляд цивільної справи №759/8265/20 за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного суду

м. Києва було визначено Голосіївському районному суду м. Києва.

У телефонному режимі ним було з`ясовано, що Голосіївський районний суд м. Києва витребував у відповідача необхідну йому інформацію щодо справи №759/8265/20, а відповідач, станом на 30 червня 2020 року, таку інформацію не надав, чим саботує розгляд справи №759/8265/20, у результаті чого заподіяна позивачу ОСОБА_1 моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 10 000 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На його обгрунтування судом першої інстанції зазначено про те, що згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи ( ч. 1 ст. 69, ст. 76 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 000 грн, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем протиправних діянь відносно позивача та, відповідно, доказів завдання позивачу моральної шкоди діями чи його бездіяльністю, з огляду на відсутність доказів вчинення з боку відповідача протиправних діянь щодо законних прав та інтересів позивача.

Таким чином, за відсутності в розрізі даного спору складу деліктного зобов`язання, відсутні правові підстави відшкодування моральної шкоди, правовий характер та розмір якої не підтверджено позивачем належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу

( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів ).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Святошинського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 01 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив відшкодувати шкоду в розмірі 10 000 000 грн, заподіяну йому результаті бездіяльності Святошинського районного суду

м. Києва, який не надав відповідну інформацію за запит Голосіївського районного суду м. Києва у справі №759/8265/20 ( а.с. 1 ).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

( а.с. 18-21 ).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем протиправних діянь відносно позивача та доказів завдання позивачу моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, а тому місцевий суд, на думку суду апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 000 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 23,1166, 1176 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 22, 187 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не є правовою підставою для зміни чи скасування судового рішення при апеляційному розгляді скарги.

Інші доводи апелянта, зокрема, про те, що суд не витребував докази по справі, з точки зору суду другої інстанції, не слугують для зміни чи скасування рішення місцевого суду відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, оскільки по справі ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а зазначена обставина не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених ним вимог.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Відтак, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Р.В. Березовенко

Є.М. Суханова