Справа № 372/2562/20
Провадження № 2-1576/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2020 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Висоцької Г.В.,

при секретарі Ковшобі А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Першотравенької сільської ради до ОСОБА_1 , третя особа Державний реєстратор Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області Бартко Тетяни Миколаївни про скасування запису про державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В:

04.08.2020 року Позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Державний реєстратор Першотравенської сільської ради Обухівського району Київська області Бартко Тетяна Миколаївна про скасування запису про державну реєстрацію.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 , будучи власником земельної ділянки площею 1,3461 га, кадастровий номер: :02:011:0011, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня (запис у ДРРП про право власності №31389334 від 24.06.2019 року), звернувся через свого представника до сільської ради з заявою про добровільну відмову від земельної ділянки на користь Першотравенської сільської ради.

Розглянувши вказану заяву, Першотравенська сільська рада, прийняла рішення від 22 червня 2020 року № 738/9 про надання згоди на прийняття в комунальну власність земельної ділянки площею 1,3461 га, кадастровий номер: :02:011:0011, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня, у зв`язку із добровільною відмовою власника.

Далі, сільська рада листом від 13 липня 2020 року № 172 повідомила відповідача про необхідність протягом семи днів з моменту отримання листа, звернутись до державного реєстратора, з метою завершення процедури передачі земельної ділянки в комунальну власність.

Проте, відповідач у визначений строк не вжив заходів для скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, від якої він відмовився. Внаслідок такої бездіяльності позивач позбавлений можливості реалізувати свої права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження.

13.10.2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому останній проти позовних вимог не заперечує, зазначаючи, що відповідач дійсно реалізував своє право на добровільну відмову від земельної ділянки, що відповідно є вираженням його волі на передачу належної на праві власності земельної ділянки у комунальну власність.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши до суду клопотання про слухання справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача також не з`явився до суду, подав відповідне клопотання про розгляд справи без його участі, у якому також наголошується, що сторона відповідача не заперечує проти позову.

Від третьої особи до суду надійшли пояснення щодо заявленого позову та заява про розгляд справи за відсутності третьої особи, в яких остання вказує на відсутність у неї заперечень щодо заявленого позову та просить розгляд справи проводити без її участі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що на підставі рішення Першотравенської сільської ради передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3461 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня.

На підставі вказаного рішення сільської ради земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:011:0011.

Державним реєстратором Першотравенської сільської ради Обухівського району Київська області Бартко Тетяною Миколаївною зареєстровано у державному реєстрі право власності на вказану земельну ділянку за відповідачем, про що у реєстрі зроблено відповідний запис про право власності №31389334 від 24 квітня 2019 року.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про добровільну відмову від земельної ділянки на користь Першотравенської сільської ради.

Першотравенська сільська рада прийняла рішення від 22 червня 2020 року № 738/9 про надання згоди на прийняття в комунальну власність земельної ділянки площею 1,3461 га, кадастровий номер: :02:011:0011, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня у зв`язку з добровільною відмовою власника.

Далі, позивачем було вручено представнику відповідача листа - вимогу від 13 липня 2020 року про необхідність звернення до державного реєстратора щодо скасування запису про право власності у державному реєстрі.

Відповідач, отримавши відповідну вимогу, до державногло реєстратора не звернувся.

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачає, що право власності на землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЗК України, припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

З наведених норм чинного законодавства вбачається чіткий законодавчий механізм припинення права власності на земельну ділянку шляхом добровільної відмови від такого права, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви до уповноваженого органу. Таке право на відмову від земельної ділянки не підлягає обмеженню та повністю відповідає критеріям, які виробив ЄСПЛ щодо допустимості втручання у мирне володіння майном, адже у випадку добровільної відмови від земельної ділянки власник реалізує свої правомочності на вільне розпорядження належною йому власністю, висловлюючи у встановленій формі свою добру волю щодо подальшої долі земельної ділянки без будь-яких активних дій (примусу) з боку державних органів.

Органи державної влади у такому випадку не впливають на власника земельної ділянки, а лише приймають в власність територіальної громади земельну ділянку на підставі відповідної заяви власника.

Оцінюючи дії відповідача щодо відмови від земельної ділянки, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 реалізував своє право на відмову від земельної ділянки, на підставі положень ст. 142 ЗК України, висловив свою волю щодо подальшої долі належної їй земельної ділянки. Так як право на відмову від земельної ділянки гарантоване законом, відповідає критеріям мирного володіння майном, які встановлені у практиці ЄСПЛ - обмеження такого права не допускається.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянці також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

П. "а" ч. 1 ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вищевикладені норми чинного законодавства вказують, що набуття права власності на земельну ділянку напряму залежить від факту державної реєстрації цього права у відповідному державному реєстрі. І навіть реалізація повноважень місцевої ради шляхом прийняття відповідного рішення про прийняття у комунальну власність земельної ділянки від якої відмовилася відповідачка не завершує правовий механізм передачі земельної ділянки у власність територіальної громади, оскільки право власності територіальної громади на земельну ділянку від якої добровільної відмовилася відповідачка виникне з моменту державної реєстрації такого права за територіальною громадою в особі сільської ради.

Водночас, наразі у державному реєстрі є діючий запис про право власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_1 , який проігнорував вимогу про звернення до державного реєстратора щодо скасування такого запису, що наразі перешкоджає завершенню процесу переходу права власності до територіальної громади в особі сільської ради.

За таких умов, суд погоджується із твердженням позивача щодо неможливості набуття права власності та проведення його державної реєстрації, оскільки відповідач, фактично відмовившись від права власності на таку ділянку у порядку ст. 142 ЗК України, не здійснив всі необхідні дії для передачі ділянки у комунальну власність, а саме не звернулався до державного реєстратора із заявою встановленої форми про скасування запису у відповідному державному реєстрі.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно.

У п. 74 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц зазначено, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію прав.

Отже, належним способом захисту порушених прав позивача є саме скасування запису про державну реєстрацію права власності на таку земельну ділянку відповідачем, що надасть змогу позивачу завершити процес переходу права власності на земельну ділянку від якої відмовився відповідач у власність територіальної громади, а саме зареєструвати у державному реєстрі право комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, запис про право власності №31389334 від 24 квітня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 1,3461 га, кадастровий номер: :02:011:0011, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня підлягає скасуванню, відповідач та третя особа позов визнали, будь-яких заперечень - не навели, суд вважає, що відповідач у спосіб передбачений законом реалізував своє право на відмову від земельної ділянки, однак не звернувся до державного реєстратора щодо скасування відповідного запису про право власності у державному реєстрі, що наразі перешкоджає позивачу завершити процесу набуття передачі земельної ділянки до комунальної власності. Як наслідок суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з задоволенням позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 76 - 81, 141, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Першотравенської сільської ради задовольнити повністю.

Скасувати запис про право власності №31389334 від 24.04.2019 р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на земельну ділянку площею 1,3461 га, кадастровий номер: :02:011:0011, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Перше Травня.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Першотравенської сільської ради сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2102грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г. В. Висоцька