ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року м. Чернівці

справа № 718/927/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

учасники справи

позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України

відповідач ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 липня 2020 року, головуючий у першій інстанції Нерушка Т.І.

встановила:

Моторне (транспортне) страхове бюро України у травні 2020 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу

Посилалось на те, що 05 грудня 2015 року о 18 год. 00 хв. біля будинку 191 по вул.Шевченка с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Тоуоtа» з номерним знаком НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , заподіявши тілесні ушкодження.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області № 718/1496/16-к від 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 К України.

На момент настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована.

Справа №718/927/20 Головуючий у 1 інстанції Нерушка Т.І.

Провадження №22-ц/822/886/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Петращак В.З. повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про настання дорожньо-транспортної пригоди та подав заяву про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило регламентовану виплату ОСОБА_3 за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 49 608 грн.

Моторне (транспортне) страхове бюро України стягнути з ОСОБА_1 шкоду в порядку регресу в сумі 49 608 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 липня 2020 року позов Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) бюро України 49 608 грн. у відшкодування шкоди в порядку регресу.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові Моторного (транспортного) бюро України відмовити.

Зазначає, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2320 грн. 32 коп. у відшкодування матеріальну шкоду в сумі 2320 грн. 32 коп., шкоду у зв`язку із втратою працездатності за період з 05 грудня 2015 року до 30 травня 2016 року в сумі 6962 грн., моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Вважає, що судом першої інстанції повторно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 шкоду, пов`язану із втратою працездатності.

Посилається на вкрай важке становище, оскільки є інвалідом другої групи загального захворювання, сплату аліментів на утримання неповнолітніх дітей та виконання рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Моторне (транспортне) страхове бюро України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Моторного (транспортного) бюро України до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст. 1166, ч.2 ст. 1187, ч.1 ст. 1191 ЦК України, п.21.1, 21.3 ст.21, п.26.2 ст.26, ст. 38, п.39.1 ст.39, п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України шкоди в порядку регресу в сумі 49 608 грн.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що на час настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована.

Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило регламентовану виплату потерпілому ОСОБА_3 , якому встановлено І групу інвалідності, у розмірі 49608 грн.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Встановлено, що 05 грудня 2015 року о 18 год. 00 хв. біля будинку 191 по вул.Шевченка с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Тоуоtа» з номерним знаком НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , заподіявши тілесні ушкодження.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року у справі № 718/1496/16-к ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 К України.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.

На момент настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована.

ОСОБА_3 повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про настання дорожньо-транспортної пригоди та подав заяву про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 238529 від 30 травня 2016 року ОСОБА_3 встановлено І групу інвалідності.

Відповідно до платіжного доручення №1259696 від 18 вересня 2017 року Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату потерпілому ОСОБА_3 у розмірі 49608 грн.

На підставі частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі собою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Спеціальний Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом цього Закону страхове відшкодування, яке за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Частиною першою, другою статті 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з частиною першою статті 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до пункту 26.1 статті 26 Закону (в редакції на момент ДТП) шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, що є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ в межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 26.1. статті 26 Закону України №1961-IV, встановлено, що шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України.

Згідно пункту 26.2. зазначеної статті Закону: мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення І групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разівстановлення IIIгрупи інвалідності 12 мінімальних заробітнихплат у місячному розмірі,встановлених закономна датунастання страховоговипадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Згідно з пунктом 38.2.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

За таких обставин суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про виникнення у Моторного (транспортного) страхового бюро України права майнової вимоги у порядку регресу до ОСОБА_1 і про стягнення з останнього суми сплаченого страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав застосування наслідків спливу позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до платіжного доручення №1259696 від 18 вересня 2017 року Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату потерпілому ОСОБА_3 у розмірі 49608 грн., тому саме з цієї дати необхідно обчислювати перебіг строку позовної давності.

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом 15 травня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, щодо неврахування судом першої інстанції суми 6962 грн. яку було стягнуто Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти у сумі 6962 грн. у відшкодування витрат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності в період з 05 грудня 2015 року по 30 травня 2016 року.

Пунктом 26.1. статті 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлено, що шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України.

Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату потерпілому ОСОБА_3 у розмірі 49608 грн. у рахунок відшкодування шкоди, пов`язана зі стійкою втратою працездатності (встановлення І групи інвалідності).

Тому не підлягає зарахуванню стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності в період з 05 грудня 2015 року по 30 травня 2016 року в сумі 6962 грн. рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 травня 2017 року.

Скрутне матеріальне становище ОСОБА_1 не може бути підставою для звільнення від відшкодування шкоди в порядку регресу.

З урахуванням викладеного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 липня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 липня 2020 року без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 11 листопада 2020 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк