Справа № 472/624/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" листопада 2020 р. смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Кучерявенко С.С.,

за участю секретаря Філімонової М.С.,

представника позивача Усликової Н.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області матеріали цивільної справи за позовом Веселинівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які виступають на стороні позивача: Кубряцька сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Веселинівського району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

23 червня 2020 року Веселинівська районна державна адміністрація звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які виступають на стороні позивача: Кубряцька сільська рада Веселинівського району, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Веселинівського району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

На обґрунтування позовних вимог вказали, що відповідач ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько дитини ОСОБА_3 в свідоцтві про народження записаний на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (зі слів матері).

Рішенням Веселинівського районного суду від 17 вересня 2007 року відповідачку було засуджено до 8 років позбавлення волі, а її малолітнього сина ОСОБА_2 було влаштовано до Лисогірської ЗОШ-інтернат Первомайського району Миколаївської області.

Після відбуття покарання відповідачці ОСОБА_1 , на підставі її заяви, було повернуто сина. З того моменту, відповідачкою не було створено належних умов для проживання та розвитку дитини, вона не приділяла увагу вихованню сина, зловживала спиртними напоями та вела аморальний спосіб життя.

В 2015 році під час проведення рейду «Діти вулиці», було виявлено бездоглядну дитину - ОСОБА_2 , який проживав з колишнім співмешканцем ОСОБА_1 в антисанітарних умовах, незабезпечений належним харчуванням, предметами побуту та одягом.

За направлення Служби у справах дітей райдержадміністрації малолітнього ОСОБА_2 було влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей Вознесенської міської ради. Впродовж перебування дитини в центрі реабілітації, мати лише один раз відвідала хлопчика.

За місцем проживання відповідачка характеризується негативно, не працює, неодноразово розглядалась на засіданнях виконавчого комітету Кубряцької сільської ради стосовно неналежного виконання батьківських обов`язків.

В 2016 році на черговому засіданні виконавчим комітетом Кубряцької сільської ради було прийнято рішення про недоцільність повернення малолітнього ОСОБА_2 в сімейне оточення та про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .

З квітня 2016 року малолітній ОСОБА_2 проживає та навчається у Вознесенській ЗОШ-інтернат «Обдарованність». За час його перебування у навчальному закладі, відповідач ОСОБА_1 відвідала дитину декілька разів, не цікавилась його навчанням, здоров`ям, не забезпечувала його одягом.

Поведінка ОСОБА_1 неодноразово розглядалась на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини, окрім цього, сім`я перебувала під соціальним супроводом.

На підставі викладеного, в зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_2 та стягнути з неї на користь сина аліменти в твердій грошовій сумі.

Ухвалою суду від 07.07.2020 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 13.08.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник Веселинівської районної державної адміністрації Усликова Н.В. позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала та пояснила, що вона є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, проте підтвердила, що нечасто відвідувала сина, оскільки вона проживає за рахунок тимчасових заробтків, коштів інколи бракує, в зв`язку з чим не мала змоги часто їздити до сина.

Представник третьої особи Кубряцької сільської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов.

Представник третьої особи Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Веселинівського району, Ярчук О.В. в судовому засіданні позов підтримала та вказала, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, просить суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що при обстеженні житлово-побутових умов життя дітей в сім`ї ОСОБА_1 , було встановлено, що будинок знаходиться в аварійному стані, умов для проживання дитини немає взагалі, антисанітарія. Відповідачка не цікавиться навчанням та успіхами дитини, не забезпечує його матеріально. Під час канікул мати забирала сина додому, але не проводила з ним часу. Повертався неповнолітній ОСОБА_2 до школи брудний, в неохайному вигляді, працівникам школи повідомляв, що ситуація вдома не змінилася.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що працює соціальним педагогом Вознесенської ЗОШ - інтернат "Обдарованість", де навчається неповнолітній ОСОБА_2 . За період навчання дитини в школі, відповідачка жодного разу не виявила бажання поцікавитися життям, здоров`ям, навчанням та поведінкою дитини у класного керівника чи інших педагогів школи. Не забезпечує сина сезонним одягом та взуттям. Дуже рідко мати приїздила до сина. Інколи брала його на канікули до себе.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, показання свідків приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 25 березня 2016 року.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СКУ № 7 від 24.02.2016 року, відомості про батька дитини ОСОБА_3 записані відповідно до ч. 1 ст 135 СК , тобто зі слів матері.

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 від 05.05.2020 року, 13.01.2016 року, 04.10.2015 року, встановлено, що санітарно-гігієнічні умови проживання незадовільні, ОСОБА_1 проживає одна в літній кухні, так як будинок знаходиться в аварійному стані, син ОСОБА_2 виховується у Вознесенській ЗОШ-інтернат «Обдарованість» з 2016 року. Мати неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, перебивається тимчасовими заробітками. За результатами проводились співбесіди, вказано на недоліки, попереджено про відповідальність щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання, навчання дитини.

Відповідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Веселинівської районної державної адміністрації від 21.05.2020 року, з метою захисту прав та інтересів дитини, даний орган дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки - характеристики Кубряцької сільської ради від 01.06.2020 року № 352/01-16 за місцем реєстрації відповідач характеризується посередньо.

Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2018 року справа № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 даної Конвенції, передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до положень ч. 6 зазначеної норми Закону суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дослідивши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав суд не може з ним погодитись, оскільки він не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення батьківських прав відповідача та чи відповідає позбавлення батьківських прав інтересам дітей; не враховано думку відповідача при розгляді вказаного питання, яка вочевидь була проти позбавлення її батьківських прав, оскільки вона заперечувала проти позбавлення батьківських прав і в суді підтвердила свою позицію і намір виправити ситуацію.

В судовому засіданні представником позивача також не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини, часткове невиконання нею батьківських обов`язків вимагає застосування до останньої крайнього заходу впливу і це забезпечить перш за все інтереси самої дитини.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона усвідомила свою неправильну поведінку, те що неналежним чином здійснювала догляд за дитиною, її утримання і виховання. Однак, на даний час змінила ставлення до дитини і в подальшому належним чином виконуватиме батьківські обов`язки.

Судом дійсно встановлена винна поведінка відповідача, як матері у неналежному виконанні батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина, тому, що вона явно недостатньо приділяла уваги участі у їх вихованні, духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України.

Суду не надані докази того, що відповідач притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків за ст. 184 КУпАП, що підтверджується Довідкою від 24.09.2020 року № 7710/60-2020, виданої Веселинівським відділенням Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області. Тобто суду не надані докази того, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо та вжиті заходи юридичної відповідальності не дали позитивних змін, що давало б підстави для застосування до матері дитини такого крайнього заходу відповідальності, як позбавлення батьківських прав.

При цьому, суд зважає і на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, що тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини і допускається лише коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, обов`язково виходить із інтересів дітей.

В даному конкретному випадку також встановлено беззаперечно намагання ОСОБА_1 виправитися, змінити своє ставлення до сина, усвідомлення нею відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, в тому числі, шляхом позбавлення батьківських прав. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення її батьківських прав також свідчить про її інтерес до дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю, однак, враховуючи в минулому протиправну поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, по відношенню до дитини, яка виражається в неналежному догляді за нею, її слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням останньою батьківських обов`язків.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, вимоги щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина також не підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», він підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач не позбавлений в майбутньому права на повторне звернення до суду з аналогічним позовом, у разі небажання відповідача після цього змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 164, 165, 166, 171, 182, СК України, ч.3 ст.60 ЦК України, у відповідності із ст. 10, 12, 13, 80, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Веселинівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які виступають на стороні позивача: Кубряцька сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Веселинівського району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Попередити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність зміни ставлення до участі у вихованні, піклування та забезпечення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 11 листопада 2020 року.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської областіС.С. Кучерявенко