ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4341/20Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/910/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Боднар Р.В.

та сторін представників апелянтів: прокуратури Безкоровайної О.А.; УМВС України Стукало М.С.; Ілінського Л.П. та його адвоката Мицика О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу 607/4341/20 за апеляційними скаргами Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області та Прокуратури Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 серпня 2020 року, ухваленого суддею Позняк В.М., повний текст рішення виготовлений 10 серпня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Прокуратури Тернопільської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області про стягнення за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь коштів: 559446 грн. моральної шкоди, за надання юридичної допомоги у кримінальній справі у розмірі 78856 грн., за проведення судових експертиз у кримінальній справі у розмірі 2508 грн. 48 коп. та за придбання проїзних документів у розмірі 566 грн. 24 коп.

В обґрунтування позову посилається на те, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури в період з 14.06.2014 року до 29.09.2017 року перебував під слідством і судом 39 місяців та 15 днів, в результаті чого йому було завдано матеріальної та моральної шкоди. Вважає, що за час незаконного перебування під слідством та судом зазнав істотної моральної шкоди, у вигляді психологічних страждань, перебуванні у стані безперервного нервового стресу через невизначеність, що підсилювалася розумінням своєї невинуватості. Під час розслідування кримінальної справи на все його майно за рішенням слідчого судді накладався арешт, застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 24 червня 2014 року по 30 липня 2014 року. 11 серпня 2014 року взято під варту, де утримували в ізоляторі тимчасового утримання з різними злочинцями одну добу, а 12 серпня 2014 року за нього було внесено заставу. Після внесення застави на нього, як особу з бездоганною репутацією, постійним місцем проживання було покладено обов`язок носити електронний засіб контролю та не відлучатися з м. Тернополя. У зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину йому довелося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними, оточуючими людьми, керівництвом ПАТ «Діамантбанк», де працював заступником директора філії, яким стало відомо про порушення відносно нього кримінального провадження, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у нього додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення його репутації, яка була позитивною та склалася внаслідок тривалих років. Як наслідок він змушений був звільнитися з посади заступника директора Тернопільської дирекції ПАТ «Діамантбанк» після прийняття рішення судом про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також зазначає, що внаслідок незаконних дій посадових ociб органу досудового розслідування та прокуратури, він втратив poботу і постійний дохід для сім`ї. Більше того, протягом 54 місяців не мав можливості знайти будь-яку роботу у зв`язку з розглядом справи в судах всіх інстанцій, з огляду на неможливість отримати довідку про несудимість. Незаконне накладення арешту на все майно позбавило його можливості позичити кошти в фінансових установах і вчасно виконати рішення суду про внесення застави, що в свою чергу призвело до застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Кошти на внесення застави був змушений позичати у приватних осіб і повертати їх з врахуванням інфляції національної грошової одиниці. Звертає увагу, що особливих моральних страждань йому також спричиняло усвідомлення того, що правоохоронці ще з початку кримінального провадження знали або повинні були знати про фальсифікацію такого злочину. У зв`язку з цим вважає, що стягненню на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає не мінімальна сума, а збільшена в тричі, що становить 559446 грн.

Під час провадження досудового слідства та розгляду в суді першої інстанції для доведення своєї невинуватості ним було оплачено проведення двох судових експертиз вартістю 1771,20 грн. та 737,28 грн, витрачено 566,24 грн на проїзні документи для участі в судовому засіданні у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19 - 20.07.2017 року та на отримання правової допомоги витрачено 78856 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 78856 грн. сплачених за надання правової допомоги у кримінальному провадженні, 2508 грн. 48 коп. витрат понесених на оплату експертних досліджень, 566 грн. 24 коп. за придбання проїзних документів, 280000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4514 грн. 40 грн. понесених судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 серпня 2020 року по справі № 607/4341/20 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги УМВС України в Тернопільській області зазначило, що не погоджуються з точкою зору суду першої інстанції стосовно відшкодування ОСОБА_1 витрат на правову допомогу понесених в рамках кримінального провадження, оскільки послуги адвоката по наданню правової допомоги здійснювалися у рамках кримінальних проваджень тому необхідно зауважити, що колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-22846св11 висловила думку, що вирішення питання про стягнення витрат на оплату правової допомоги належить до компетенції суду за правилами того виду провадження, в якому ця справа розглядалася, а не в порядку цивільного судочинства. У зв`язку із цим позивач не позбавлений можливості звернутися до суду в указаному порядку.

Позивачем долучено копію договору про надання правової допомоги від 17.12.2019 року без номеру (примірник 1, 2) у цивільній справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, суду та прокуратури.

В цьому договорі також не містяться умови та розрахунки оплати гонорару, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, що є істотною умовою договору.

Наданий позивачем доказ оплати гонорару адвокату за даним договором вважають неналежним доказом, оскільки в ньому абсолютно незрозуміло, ким і за яким договором сплачено кошти, всі графи в даному документі змішані та не дають можливості визначити чітко його зміст. Крім того, вважаємо безпідставною вказану оплату з огляду на те, що в договорі не міститься жодна сума гонорару та порядок його обчислення за видами робіт, а в пункті 3.1. договору зазначається, що правова допомога оплачується у відповідності до акту виконаних робіт та суперечить пункту 3.3, згідно якого гонорар виплачується або в день підписання договору або протягом 10 днів з дня отримання рахунку. Договір укладено 17.12.2019 року, а оплачено гонорар 31.01.2020 року. Отже, в порушення п. п. 3.1, 3-3 договору платіжний документ не містить ані посилання на рахунки, ані актів виконаних робіт, та суду такі докази не надані.

Також зазначають, що позивачем до справи долучено меморіальні ордери від 27.11.2015 року на суму 3500 грн., від 03.12.2015 року на суму 2300 грн., від 18.12.2015 року на суму 2000 грн., від 22.12.2015 року на суму 1500 грн., від 24.12.2015 року на суму 2000 грн., від 25.12.2015 року на суму 2000 грн., від 15.01.2016 року на суму 7000 грн., від 30.06.2016 року на суму 3000 грн., від 08.09.2017 року на суму 3564 грн., від 20.10.2017 року на суму 12000 грн., від 27.09.2018 року на суму 11040 грн. в яких не вказано платника. Оскільки відповідно до п. 1-5 частини першої статті 3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, вважаєють суттєвою умовою для задоволення даних вимог наявність доказів сплати коштів за правову допомогу саме позивачем, однак в наданих доказах така інформація відсутня.

Так, платіжне доручення від 27.03.2018 року на суму 5198 грн не містить даних щодо платника, а в платіжному дорученні від 22.12.2018 року на суму 3154 грн. оплата здійснена ФОП ОСОБА_1 , а не позивачем.

Отже, жодне платіжні доручення на сплату коштів за договором про правову допомогу не містять доказів сплати коштів саме позивачем, що унеможливлює відшкодування даних витрат, які понесені саме ним.

Платіж на суму 10000 грн. згідно платіжного доручення від 02.04.2019 року здійснений вже після підписання акту виконаних робіт від 20.09.2018 року та через 5 місяців після закінчення кримінального провадження та останнього судового засідання 13.09.2018 року, тому виникають сумніви щодо достовірності виплати будь-яких коштів за надання правової допомоги саме в зв`язку з представництвом у даному кримінальному провадженні через 5 місяців після його завершення та підписання Акту виконаних робіт, оскільки договором встановлено стислі терміни сплати гонорару, а саме-протягом 10 днів після отримання рахунку.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Разом з тим, жодних доказів цього позивачем не надано.

Так, твердження позивача про втрату ним роботи і постійний дохід для сім`ї як доказ заподіяння йому моральної шкоди спростовується ним самим, оскільки у позові вказано про його звільнення за власним бажанням, та немає жодного посилання на іншу підставу звільнення. Отже, позивачем особисто прийняте рішення про звільнення, а будь-які негативні наслідки цього не стосуються спірних правовідносин. Вказаний факт безпідставно не був прийнятим до уваги судом першої інстанції при винесенні свого рішення.

Крім того, позивачем зазначається про неможливість працевлаштування протягом 54-х місяців, в тому числі через неможливість отримання довідки про несудимість, однак не надано будь-якого доказу відмови йому у працевлаштуванні та у видачі довідки про несудимість. Крім того, довідка про наявність (відсутність) судимостей видається за зверненням громадянина в будь-якому випадку, а при умові відсутності обвинувального вироку суду, який вступив в законну силу, вказана довідка містить інформацію про відсутність судимості.

В апеляційні скарзі Прокуратура Тернопільської області просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 серпня 2020 року по справі № 607/4341/20 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Прокуратура Тернопільської області зазначила, що враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 12.06.2014 року по 29.09.2017 року, розмір відшкодування моральної шкоди може становити 186787 грн, з розрахунку 4723 грн. х 39 місяці та 17 днів, що є достатнім для розумного задоволення його вимог, як потерпілої особи.

Судом не враховано, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Також суд першої інстанції, не маючи достатніх доказів, безпідставно прийшов до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, посилаючись лише на факт застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту шляхом заборони залишати житло у період з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., за період з 24.06.2014 року по 10.08.2014 рік, а також застосування упродовж одного дня 11.08.2014 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із альтернативою внесення застави у розмірі 250 000 грн, та подальшого накладення обов`язку носити електронний засіб контролю та не відлучатися з міста Тернополя, його виправдання, втрати ділової репутації та виниклих труднощів у працевлаштуванні на рівноцінну посаду в банківській системі.

Жодних доказів застосування органами досудового розслідування до нього морального чи фізичного впливу суду не надано. Тому здійснення лише саме таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Твердження ОСОБА_1 про понесені душевні страждання, негативні хвилювання, приниження, що спричинили вимушені зміни у повсякденному житті у стосунках в сім`ї, між оточуючими, погіршення стану здоров`я та репутації, зниження авторитету тощо, які полягали, у тому, що оточуючі знаючи про статус обвинуваченого у кримінальному провадженні, уникали спілкування та ставилися до нього з підозрою, всупереч ст. 81 ЦПК України, відповідними доказами, які б слугували підставою для відшкодування йому моральної шкоди у підвищеному розмірі, не підтверджені та суду не надані.

Крім того, судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери».

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивач повинен подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. З ст. 137 ЦПК України).

Разом з тим, матеріали справи не містять додаткових угод або будь-яких інших належних доказів погодження між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» вартості робіт, зазначених в акті виконаних робіт від 20.09.2018 року, не зазначено систему тарифів адвоката з урахуванням кваліфікаційного рівня та порядок оплати за цим договором. Також, не надано жодних доказів на підтвердження кількості затрачених адвокатом годин при наданні правової допомоги за вказаним договором, зокрема, протоколів відповідних судових засідань.

Судом першої інстанції також безпідставно відхилено доводи прокуратури та задоволено позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача понесені витрати на придбання проїзних документів на потяг з прибуттям у м. Київ для участі у судовому засіданні та повернення у м. Тернопіль, на загальну суму 566, 24 грн. Суд не погодився з доводами прокуратури, що вказані витрати за змістом та характером в розумінні ст. ст. 22, 1166 ЦК України до матеріальних збитків або матеріальної шкоди не належать.

Разом з тим, за правовою природою кошти, які просить позивач стягнути, є процесуальними витратами відповідно до вимог ст. 118 КПК України, а не майновою шкодою та підлягають стягненню при ухваленні судового рішення у кожній конкретній справі під час розгляду якої вони були витрачені. В даному випадку - у кримінальному провадженні, визначення розміру яких та спосіб стягнення врегульовано ст. ст. 124-126 КПК України.

Так, відповідно до ст. 118, ч. 2 ст. 122 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні віднесено в тому числі і витрати, пов`язані з залученням експертів.

Таким чином, судом безпідставно задоволено позовну вимогу щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі 2508,48 грн. за проведення двох судових експертиз, оскільки витрати за проведення експертизи входили до складу судових витрат у кримінальному провадженні.

Представник ОСОБА_1 адвокат Мицик О.В. подав відзив на апеляційні скаргу УМВС України у Тернопільській області у якому зазначив, що у своїх твердженнях апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі № 478/2586/16. Однак, предметом судового розгляду у даній справі було заподіяння майнової та моральної шкоди позивачу як потерпілому у кримінальному провадженні, відтак, право на відшкодування шкоди, завданої злочином у особи виникло на підставі ч. 1 ст. 124 КПК України.

Оскільки право на відшкодування витрат на правову допомогу у даному кримінальному провадженні у ОСОБА_1 , як виправданого, виникло на підставі Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, таким чином, посилання апелянта на вищевказану постанову Верховного Суду не має жодного відношення до предмета цього позову.

Не заслуговую на увагу посилання апелянта про те, що договір про надання правової допомоги не містить жодних тарифів та розрахунків гонорару. Проте оскільки договір про надання правової допомоги від 27.08.2014 року недійсним у судовому порядку не визнавався, таким чином, відповідно до вимог статті 204 ЦК України слід виходити з правомірності такого правочину.

На підтвердження розміру витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивачем було надано акт виконаних робіт від 20.09.2018 року, який визначає систему тарифів адвоката 900 грн. за годину, загальну кількість відпрацьованого часу 89 годин та детальний опис робіт. Також було надано таблицю, яка містить інформацію про надані послуги з посиланням на матеріали кримінального провадження. Дані документи містять загальний звіт про надання правової допомоги, який включає участь у судових засіданнях, складання документів, надання консультацій та зустрічі на вимогу клієнта. Окрім цього, було надано платіжні документи, які підтверджують оплату ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні на загальну суму 78856 грн.

Також слід зазначити, що оплату за послуги адвоката здійснювалась позивачем на банківський рахунок АО Мицик і Партнери, відкритий у АТ А БАНК. Форма платіжного документа, виданого вищезазначеною банківською установою, затверджується останньою, платник позбавлений можливості внести будь-які зміни до форми такого документу.

При цьому, призначенням платежу відповідно до платіжних документів, було оплата за надання правової допомоги в к/с №158 від 27.08.14 року від ОСОБА_1 , що підтверджує сплату даних коштів саме позивачем за надання правової допомоги у кримінальному провадженні № 0000074. Таким чином, твердження апелянта про те, що вказана оплата могла бути здійснена за надання інших послуг, є необґрунтованим.

Також, щодо проведення судових експертиз, то оскільки у кримінальному провадженні № 0000074 прокурором не було вчинено жодних дій для проведення судової економічної експертизи та, відповідно, не було долучено до матеріалів справи жодних висновків експертів, незважаючи на обов`язковість проведення такої експертизи, а обвинувальний акт від 30.06.2014 року було скеровано до суду вже після доповнення ч. 2 ст. 242 КПК України пунктом 6, позивач був змушений самостійно звертатися для проведення даних експертиз, залучити експерта та оплатити вартість проведення таких досліджень.

9 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Прокуратури Тернопільської області у якому зазначив, що у зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину йому довелося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними, оточуючими людьми, керівництвом ПАТ Діамантбанк, де останній працював заступником директора філії, яким стало відомо про порушення відносно нього кримінального провадження, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у нього додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення його репутації, яка була позитивною та склалася внаслідок тривалих років. Як наслідок він змушений був звільнитися з посади заступника директора Тернопільської дирекції ПАТ Діамантбанк, після прийняття рішення судом про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Більше того, він протягом 54 місяців не мав можливості знайти будь-яку роботу в зв`язку з розглядом справи в судах всіх інстанцій, з огляду на неможливість отримати довідку про несудимість, без котрої, як відомо, не приймають на гідну посаду.

Слід зазначити, що особливих моральних страждань ОСОБА_1 спричинило усвідомлення того, що правоохоронці ще з початку кримінального провадження знали або повинні були знати про факт фальсифікації кримінального провадження. Наприклад, під час отримання тимчасового доступу в приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Бриски Т.І., яким було здійснено дії по зняттю заборони з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено іпотеку з Державного реєстру іпотек, правоохоронцями ще на початку 2014 року було вилучено документ, нібито підписаний ОСОБА_1 , та паспорт останнього, які позивач нібито надав у травні 2008 року. З даного паспорта вбачається, що ОСОБА_1 було вклеєно фотографію у віці 45 років, незважаючи на те, що позивачу виповнилося 45 років лише 24.11.2009 року, тобто значно пізніше нібито вчиненої ним нотаріальної дії. ОСОБА_1 при ознайомлені з матеріалами справи виявив даний факт та вказав на це правоохоронцям.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності відшкодування моральної шкоди у більшому, ніж мінімальному розмірі, а саме у сумі 280 000 грн. При цьому, судом було застосовано коефіцієнт 1,5 гарантованого відповідно до законодавства мінімуму.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з урахуванням складності справи, тривалістю надання правової допомоги позивачу та виконаних адвокатом робіт; часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт в ході судового слідства та оформлення документів; обсягом наданих адвокатом послуг та значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу АО Мицик і Партнери відшкодував у повному розмірі.

У судовому засіданні представник Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області Стукало М.С. та представник Прокуратури Тернопільської області Безкоровайна О.А. свої апеляційні скарги підтримали з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_1 та його адвокат Мицик О.В. апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що із обвинувального акту від 30 червня 2014 року, 13 лютого 2014 року внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000074 за ознаками кримінального провадження передбаченого частиною другою статті 364 КК України за фактом того, що посадові особи банку «Аваль» зловживаючи своїм службовим становищем в 2008 році незаконно дали дозвіл на реалізацію житлового будинку, який перебував у заставі на отримання кредиту ОСОБА_2

12 червня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що він підозрюється у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, в інтересах третіх осіб при використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки юридичній особі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, в редакції Закону від 15.04.2008 року.

У вказаному кримінальному провадженні накладено арешт на транспортний засіб «HONDA», домоволодіння по АДРЕСА_1 , квартиру в АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2014 року задоволено клопотання слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту до 10 серпня 2014 року, шляхом заборони залишати житло у період з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв., покладено на підозрюваного обов`язки: прибувати за викликом до слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, строк дії ухвали встановлено до 00 год. 00 хв. 10 серпня 2014 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року у справі № 607/10931/14-к застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді застави розміром 250000 гривень.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2014 року, у зв`язку із невнесенням ОСОБА_1 грошових коштів для застави, до нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із можливістю внесення заставив розмірі 250000 гривень.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції Закону від 13.05.2014 року) та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 31).

Вироком апеляційного суду Тернопільської області від 16 листопада 2016 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2016 року відносно ОСОБА_1 скасовано, ухвалено новий вирок, яким визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнено його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави на рахунок державного бюджету вартість проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи №651/14-22 від 29 квітня 2014 року в сумі 1230 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року скасовано вирок апеляційного суду Тернопільської області від 16 листопада 2016 року щодо ОСОБА_1 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 вересня 2017 року відхилено апеляційну скаргу прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області, а вирок Тернопільського міськрайсуду Тернопільської області від 14 червня 2016 р., яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2018 року залишено без змін ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 вересня 2017 року щодо ОСОБА_1 , а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України.

Згідно частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян .

У випадках, зазначених у частині першій вищевказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, відшкодовуються (повертаються), зокрема: 5) моральна шкода.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 та у постановах ВС від 20 березня 2019 року у справі за № 280/1107/16-ц, від 17.04.2019 р у справі за № 607/14606/17.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийняв до уваги тривалість порушених прав, характер порушення, тяжкість і істотність вимушених змін у житті, внаслідок порушення прав та зусиль, вжитих для відновлення, виходячи із вимог розумності та справедливості, визначив розмір моральної шкоди більший ніж мінімальний, а саме у сумі 280000 грн..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в користь позивача моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок перебування під слідством та судом, однак, вважає, що рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди в сумі 280000 грн є завищеним та підлягає зміні.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновком експерта, показами свідків.

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , висловлюючи свої доводи щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування та процесуального керівництва оцінив у сумі 559446 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі вищій за мінімальну, судом першої інстанції було враховано, крім того, що під час розслідування кримінальної справи до ОСОБА_1 застосовувались міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою одну добу, накладення арешту на майно, домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю та забороною покидати місто, внесення застави в сумі 250000 грн, також й те, що останній працював на посаді заступника керівника обласного відділення банку, а після порушення проти нього кримінального провадження звільнився за власним бажанням і на протязі 54 місяців не міг працевлаштуватись та не міг отримати довідку про несудимість, в зв`язку з чим зазнав кардинальних змін у житті, був позбавлений звичайного ритму життя, зазнав зниження його ділової репутації, змін у відносинах із рідними, знайомими, колегами.

Однак, колегія суддів не погоджується в цій частині рішення з таким висновком суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо відмови у влаштуванні його на роботу, у видачі довідки щодо не судимості, а також заподіяння йому моральної шкоди в такому розмірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством 39 місяці та 15 календарних днів (з 14.06.2014 року по 29.09.2017 року), а тому у відповідності статті 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом провадиться з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні.

Відповідно до норм законодавства моральна шкода, завдана незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду, визначається за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент ухвалення судового рішення, що у даному випадку становить 186 558,50 грн (4 723 грн мінімальна заробітна плата х 39 місяців = 184 197 грн, а за 15 днів (4723 : 30 днів = 157,43 грн * 15 днів = 2361.50 грн).

Враховуючи вище наведені обставини, колегія суддів вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань розмір завданої моральної шкоди рішення суду в цій частині необхідно змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди із 280000 грн. до 186 558,50 грн, як такий, що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та духовних страждань перенесених позивачем.

Безпідставними є доводи апелянтів про те, що сам лише факт наявності виправдувального вироку не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування, а тому на дані правовідносини жодним чином не розповсюджується презумпція завдання моральної шкоди. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відповідності до ст. 118 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно із пунктом 4 статті 3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у наведених у статті 1 цього Закону випадках відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076/VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 27 серпня 2014 року, який укладений між ОСОБА_1 в інтересах свого чоловіка, та адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери», останні зобов`язалися надати правову допомогу клієнту ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000074 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України (п. 1.1). В пункті 3.1 примірнику 3 договору встановлено, що правова допомога, передбачена предметом цього договору, оплачується у відповідності до акту виконаних робіт.

Актом виконаних робіт від 20 вересня 2018 року клієнт ОСОБА_1 визнає та приймає виконану роботу від Адвокатського об`єднання «Мицик і Партнери» наданої на підставі договору про надання правової допомоги № 158 від 27 серпня 2014 року. Загальна кількість відпрацьованого часу виконавцем за договором - 89 годин, в тому числі ознайомлення із матеріалами справи 5 годин, надання консультацій та узгодження правової позиції - 2 год., участь в 16 судових засіданнях Тернопільського міськрайонного суду - 25 годин, участь у двох судових засіданнях апеляційного суду Тернопільської області - 4 години, зустріч на вимогу клієнта та підготовка до судових засідань - 6 годин, складання 23 процесуальних документів - 44 години. Розмір погодинної ставки - 900 грн., разом до оплати - 89 год. Х 900 грн. = 80100, з урахуванням знижки - 78860 грн. (а.с. 56). До акту додано таблицю, що містить інформацію про надані послуги (а.с. 57).

Також, позивачем надано квитанції про оплату послу захисника, а саме: меморіальний ордер від 27.11.2015 року на суму 3600 грн., меморіальний ордер від 13.12.2015 року на суму 2300 грн., меморіальний ордер від 08.12.2015 року на суму 2000 грн., меморіальний ордер від 22.12.2015 року на суму 1500 грн., меморіальний ордер від 24.12.2015 року на суму 2000 грн., меморіальний ордер від 25.12.2015 року на суму 2000 грн., меморіальний ордер від 15.01.2016 року на суму 7000 грн., меморіальний ордер від 30.06.2016 року на суму 7000 грн., меморіальний ордер від 20.10.2016 року на суму 12000 грн., меморіальний ордер від 08.09.2017 року на суму 3564 грн., платіжне доручення від 27.03.2018 року на суму 5198 грн., меморіальний ордер від 27.09.2018 року на суму 11040 грн., платіжне доручення від 22.12.2018 року на суму 3154 грн., банківська виписка рахунку АО «Мицик і Партнери» за 03.04.2019 року, надходження від ОСОБА_1 за надання правової допомоги згідно договору № 158 на суму 10000 грн., банківська виписка рахунку АО «Мицик і Партнери» за 03.02.2020 року, надходження від ОСОБА_1 за надання правової допомоги згідно договору 10600 грн, разом - 78856 грн.

Однак, визначаючи суму яка підлягає відшкодуванню позивачу за надання йому правової допомоги у розмірі 78856 грн., суд першої інстанції не врахував, що квитанції: № 21 від 22.12.2018 року на суму 3154 грн.; № 18411584 від 02.04.2019 року на суму 10000 грн.; № 33307347 від 31.01.2020 року на суму 10600 грн., на загальну суму 23754 грн датовані вже після винесення постанови Верховного Суду від 13 вересня 2018 року, якою залишено без змін ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 вересня 2017 року щодо невинуватості ОСОБА_1 .

Доказів про те, що саме ці кошти у сумі 23754 грн були направлені на надання правової допомоги, що стосується кримінального провадження матеріали справи не містять, так у квитанції № 21 від 22.12.2018 року на суму 3154 грн оплату здійснено ФОП ОСОБА_1 , а не позивачем, у квитанції від 31.01.2020 року на суму 10600 грн - оплата за надання допомоги б/н, у квитанції від 02.04.2019 року оплата за надання правової допомоги по договору № 158.

Однак, в апеляційній інстанції ні ОСОБА_1 , ні його адвокат не змогли пояснити які конкретні були надані послуги.

ОСОБА_1 пояснив, що ці три квитанції, то заборгованість по оплаті за договором № 158 від 27.08.2014 року, але колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки дані твердження не підтвердженні жодними доказами (розпискою, додатковим договором та ін).

Враховуючи вищенаведене, колегія судді приходить до висновку, щодо зміни рішення суду, зменшивши суму стягнення ОСОБА_1 за надання правової допомоги у кримінальному провадженні №0000074 послуг адвокатом Мицик О.В. із 78856 грн до 55102 грн.

Твердження представників апелянтів про те, що договори про надання правової допомоги як від 27.08.2014 року так і від 17.12.2019 року не відповідають нормам матеріального права щодо не досягнення істотних умов між клієнтом та адвокатом із-за не зазначення суми гонорару, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються актами виконаними робіт від 20.09.2018 року, де визначена вартість годин за надані послуги в кримінальному провадженні №0000074 в сумі 900 грн , а в акті від від 23.07.2020 року у цивільній справі - 800 грн за годину.

Крім того, у відповідності до Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, ст. 627 ЦК України - встановлення вартості гонорару послуг адвоката є домовленістю з клієнтом.

Доказів на спростування щодо іншої вартості послуг представниками апелянтів не представлено.

Безпідставним є посилання представника апелянта УМВС України в Тернопільській області на те, що процесуальні витрати, пов`язані із кримінальним провадженням у відповідності до ст. 118 КПК України повинні вирішуватись відповідно до норм КПК України, оскільки Закон України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не містять вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15,16 ЦК України може бути звернення до суду з відповідною позовною заявою (постанова ВП ВС від 17.06.2020 року, справа № 598/1781/17) і ця категорія справ підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання прокуратури Тернопільської області, що цивільне процесуальне законодавство не передбачає такого способу захисту, як подання самостійного позову про відшкодування судових витрат, оскільки позивач звернувся із таким позовом, посилаючись на пункт 4 статті 3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, а не у зв`язку із вирішенням цивільної справи.

Також надуманими є посилання УМВС України в Тернопільській області про наявність протиріч щодо фактичної оплати послуг адвоката згідно квитанціями та умовами оплати, визначеними договором, оскільки питання дисципліни оплати праці між сторонами за договором ніяк не впливає на факт надання таких послуг та їх оплати. У разі прострочення виконання умов договору між адвокатом і клієнтом, або навпаки, передоплати, можуть вживатися заходи, передбачені цивільним законодавством, щодо порушення умов договору, однак це є правом, а не обов`язком сторони договору.

Статтею 118 ЦПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються, серед іншого, із витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Відповідно до статей 242, 243 КПК України, в редакції, яка діяла на час проведення таких досліджень, було передбачено право сторони кримінального провадження, яким є сторона захисту, залучати експертів, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Як вбачається із матеріалів справи у виправдальному вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2016 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_1 , були зазначені та взяті до уваги саме ці дві економічні експертизи № 964/14-22 від 29 серпня 2014 року та № 291/15-22 від 19 червня 2015 року, проведенні за рахунок ОСОБА_1 та були предметом дослідження у кримінальній справі і вплинули разом із іншими доказами на винесення судом виправдувального вироку.

Згідно рахунків № 4649 від 22 серпня 2014 року та № 2654 від 2 червня 2015 року ОСОБА_1 оплатив за проведення експертиз 1771,20 грн. та 737,28 грн відповідно. (т. 1 а.с. 73)

Тому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було стягнуто на користь ОСОБА_1 2508,48 грн. за проведення судово економічних експертиз, які покладені в основу виправдального вироку.

Що ж стосується заявлених вимог щодо стягнення 566, 24 грн за кошти витрачені на проїзд під час розгляду справи у касаційній інстанції, то вони підлягають до задоволення.

Як видно із ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року (т. 1 а.с. 44), ОСОБА_1 разом із своїм адвокатом брали участь у судовому засіданні касаційного суду 19 липня 2017 року.

ОСОБА_1 до матеріалів справи також було подано копії проїзних документів з міста Тернополя до міста Києва ВК №134015 Тернопіль - Київ Пас 18 липня 2017 року та з міста Києва до міста Тернополя ВК №134021 Київ Пас - Тернопіль 20 липня 2017 року. На оплату проїзних документів позивачем витрачено 158,22 грн. та 408,02 грн., що разом становить - 566,24 грн.

Що ж стосується судових витрат за надання правової допомоги адвокатом Мицик О.В. у даній цивільній справі по договору від 17.12.2019 року, то колегія суддів погоджується із висновком суду щодо стягнення 4514 грн,40 грн, так як позовні вимоги позивача були задоволені частково на 56,43 % від 8000 грн, сплачених ОСОБА_1 меморіальними ордерами № K0729982TFK від 29.07.2020 року та № K072983TQI від 29.07.2020 року, актом виконаних робіт 23.072020 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частинах стягнення з держави в користь ОСОБА_1 витрат за проведення експертиз в сумі 1771,20 грн. та 737,28 грн, за придбання проїзних документів 566,24 грн та 4516,40 грн за надання послуг правової допомоги у цивільній справі слід залишити без зміни.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів досудового слідства відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення позивача до кримінальної відповідальності, визначивши розмір моральної шкоди у сумі 186558,50 грн, а не 280000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області та Прокуратури Тернопільської області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 серпня 2020 року змінити в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, зменшивши суму стягнення із Державного бюджету України шляхом списання коштів із єдиного казначейського рахунку Державного бюджету через Державну казначейську службу України в користь ОСОБА_1 моральної шкоди із 280000 грн до 186558,50 грн та правової допомоги із 78856 грн до 55102 грн.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак