Справа № 465/3895/18 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/2213/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:62
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Симець В.І.;

адвоката Вовк О.С. представника

ОСОБА_1 , опікуна недієздатного ОСОБА_2 ;

адвоката Репака В.В. представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 - як опікуна недієздатного ОСОБА_2 , на рішення Франківського районного суду міста Львова від 17 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , опікуном якого вона є, звернулася до суду з позовом до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори та ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , сином якої є ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого заповіла все майно, де б воно не було і з чого б не складалось, сину ОСОБА_2 .

Також, ОСОБА_5 склала ще один заповіт, згідно якого заповіла належну їй земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 .. Оскільки іншого майна, окрім земельної ділянки, у заповідача немає, позивач в особі опікуна звернувся до державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у визнанні позивача спадкоємцем обов`язкової частки у спадщині, оскільки документи щодо його інвалідності видані після смерті заповідачки. Не погоджуючись із таким обґрунтуванням, зазначала, що позивач був непрацездатним на час смерті матері, відтак має право на обов`язкову частку, оскільки 07.11.2010 року він в результаті ДТП отримав травму та тривалий час стаціонарно лікувався.

22.08.2011 року позивача визнано особою з інвадністю І групи довічно. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.08.2011 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, а рішенням згаданого суду від 02.12.2011 року останньому призначено опікуна ОСОБА_1 . Отже, позивач на час смерті був непрацездатним за станом здоров`я, однак через те, що встановлення групи інвалідності відбулося після смерті заповідача, позивача не визнано спадкоємцем обов`язкової частки. Враховуючи те, що спадкоємцями за законом померлої ОСОБА_5 є її діти: ОСОБА_3 (відповідач), ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_6 (котра відмовилася від спадщини шляхом подачі заяви), частка ОСОБА_2 у спадковому майні його матері (земельній ділянці) становить 1/4. Зважаючи на вищевикладене, просить визнати неправомірною відмову державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Зворецької Л.П. у визнанні ОСОБА_2 спадкоємцем обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_5 ; визнати за ОСОБА_2 право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 , а саме - 1/4 земельної ділянки, площею 1.38 га., кадастровий номер 020180027, що знаходиться на території Кривачинецької сільської ради Волочиського району Хмельницької області (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 213-216).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4 представник ОСОБА_1 , як опікуна недієздатного ОСОБА_2 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що той факт, що на час відкриття спадщини позивачу не було видано документ, що підтверджує інвалідність, не спростовує існування такої, оскільки присвоєння позивачу 1 групи інвалідності довічно було наслідком проходження медичного огляду МСЕК та дотримання визначених державою процедур, що регулюють порядок встановлення груп інвалідності, та лише підтвердило факт довготривалого стійкого розладу здоров`я позивача, який виник після отримання ним 07.11.2010 року травм в ДТП (а.с. 223-228).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

За змістом частини 1 статті 1241 ЦК України, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

При цьому право на обов`язкову частку у спадщині має бути належним чином підтверджене.

Зокрема, непрацездатність спадкоємця має бути доведена належними доказами саме на день смерті спадкодавця, оскільки за змістом частини 3 статті 1235 ЦК чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5 , яка 21 липня 2009 року склала два заповіти і ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а.с. 11, 12, 13). Відтак, спадщина в результаті її смерті відкрилася саме 02 січня 2011 року (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Також судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що 07 листопада 2010 року мала місце дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в результаті якої позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження і 22 серпня 2011 року йому було встановлено інвалідність І групи довічно.

Таким чином, на час відкриття спадщини позивач не був в установленому порядку визнаний інвалідом, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилася за більш, як 7 (сім) місяців до встановлення позивачу інвалідності.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

На стадії апеляційного розгляду справи адвокат Репак В.В., представник відповідача ОСОБА_3 , подав до суду Заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, у якій просить стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 8 000 грн. понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи.

Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 3 статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 136 ЦПК України (частини 1 та 3), суд, враховуючи майновий стан сторони, може звільнити від сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи, позивач ОСОБА_2 з 22 серпня 2011 року є особою з інвалідністю І групи довічно, лежачим хворим, потребує постійної сторонньої допомоги і рішенням суду від 11 серпня 2011 року визнаний недієздатним (а.с. 27-28, 29).

За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнити позивача (апелянта) ОСОБА_2 від сплати понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, а відтак про відмову представнику відповідача у задоволенні його Заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 136 ч. 3, 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 - як опікуна недієздатного ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 17 червня 2020 року- без змін.

Звільнити позивача (апелянта) ОСОБА_2 від сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме сплати понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, у зв`язку з чим відмовити ОСОБА_7 , представнику відповідача ОСОБА_3 , у задоволенні його Заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.