Постанова

Іменем України

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 423/1696/15-ц

провадження № 61-10492св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Міністерство фінансів України, Міністерство внутрішніх справ України, Генеральна прокуратура України, Прокуратура Луганської області, Лисичанська місцева прокуратура Луганської області, Головне управління Національної поліції в Луганської області, Попаснянський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Луганської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 листопада 2018 року у складі судді Архипенко А. В. та постанову Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Коротенка Є. В., Коновалової В. А., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури України, Головного управління Національної поліції в Луганській області, Прокуратури Луганської області, Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області, Попаснянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Луганській області про відшкодування заробітної плати, втраченої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

На обґрунтування позову зазначив, що 27 березня 2012 року прокурором Луганської області щодо нього безпідставно порушено кримінальну справу № 37/12/9054 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

12 квітня 2012 року йому пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. 24 травня 2012 року кримінальна справа за його обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, направлена до Попаснянського районного суду Луганської області для розгляду по суті.

При цьому 14 травня 2012 року старшим слідчим прокуратури Попаснянського району Луганської області Кіріним Д. Ю. винесена постанова про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_1 від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області, яка була виконана 12 червня 2012 року шляхом постановлення Калинівською селищною радою відповідного рішення № 22/1.

Вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями строком на три роки з позбавленням 8-го рангу державного службовця, без конфіскації майна. На підставі статті 75 КК України суд звільнив його від відбуття основного покарання з випробуванням строком на три роки, з позбавленням 8-го рангу державного службовця без конфіскації майна.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 17 лютого 2014 року вирок Попаснянського районного суду від 03 жовтня 2013 року скасовано та справу направлено прокурору Попаснянського району для організації проведення додаткового розслідування.

10 вересня 2015 року прокурор прокуратури Попаснянського району Луганської області Неустроєва В. В. винесла постанову про закриття кримінального провадження від 25 лютого 2014 року № 0000138 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 276 та пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з недостатністю доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

При цьому виконуючий обов`язки прокурора Попаснянського району Самсонюк І. С. 24 квітня 2015 року своєю постановою скасував постанову слідчого прокуратури Попаснянського району від 14 травня 2012 року про відсторонення ОСОБА_1 від посади.

З урахуванням зазначених обставин та на підставі статей 1-3 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь втрачену заробітну плату за час відсторонення від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області у розмірі 206 427,79 грн.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 16 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за відсутності належної довідки про середньомісячний заробіток позивача для визначення розміру відшкодування шкоди, для робітників і службовців, який обчислюється у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами), немає підстав для задоволення позову, в силу недоведеності суми позову.

Постановою Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 невиплачений заробіток за час відсторонення від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області у розмірі 164 824,52 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач має право на відшкодування за рахунок державного бюджету заробітної плати за час його відсторонення від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області у зв`язку з закриттям кримінального провадження щодо нього через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що із наявних у справі довідок форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», виданих Пенсійним фондом України, чітко вбачається розмір заробітної плати ОСОБА_1 , отриманої ним у місяцях, що передували його відстороненню від займаної посади.

Також апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення невиплаченого заробітку за час відсторонення позивача від займаної посади за період з 12 червня 2012 року до 03 листопада 2014 року в розмірі 164 824,52 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення індексації неотриманої з підстав відсторонення від займаної посади заробітної плати, апеляційний суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на те, що відповідно до абзацу третього пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, до об`єктів індексації не відносяться.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У травні 2019 року Державна казначейська служба України засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 листопада 2018 року та постанову Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Також у касаційній скарзі викладено клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду до закінчення касаційного розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що Законом № 266/94-ВР чітко встановлено порядок відшкодування майнової шкоди, зокрема заробітної плати та інших грошових доходів, які громадянин втратив в наслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, і оскільки відповідний орган не надав ОСОБА_1 роз`яснення про порядок поновлення його порушених прав і свобод та відшкодування завданої шкоди, належним способом захисту порушеного права позивача мало бути звернення до суду не з заявою про стягнення з державного бюджету сум втраченої заробітної плати у зв`язку з відстороненням від посади, а заявою про оскарження дій та/або бездіяльності щодо здійснення заходів, визначених Законом № 266/94-ВР і Положенням про застосування цього закону;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 700/304/16-ц та від 05 вересня 2018 року у справі № 200/13786/15-ц;

- апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, оскільки не врахував, що Казначейство є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальність за дії органів державної влади, держави або інших осіб.

У вересні 2019 року на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 на касаційну скаргу Державної казначейської служби України,в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, заявники просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін. Крім того, у відзиві викладено клопотання про розгляд справи за участю ОСОБА_1 та його представника.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 травня 2019 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 листопада 2018 року та постанову Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Кривцовій Г. В.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Державної казначейської службиУкраїни, витребувано матеріали справи № 423/1696/15-ц із Попаснянського районного суду Луганської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Цією ж ухвалою зупинено виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

У серпні 2019 року матеріали цивільної справи № 423/1696/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року № 355/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової № 423/1696/15-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2020 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України та матеріали справи № 423/1696/15-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 про розгляд справи за їх участю. Справу № 423/1696/15-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга Державної казначейської служби України подана до Верховного Суду у травні 2019 року, то вона підлягає розгляду у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 березня 2012 року прокурором Луганської області щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 37/12/9054 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

12 квітня 2012 року слідчим прокуратури Попаснянського району Луганської області Кіріним Д. Ю громадянину ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частини третьої статті 368 КК України, а постановою слідчого від 14 травня 2012 року позивач у справі був відсторонений від займаної посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області.

Вказана постанова була виконана 12 червня 2012 року шляхом постановлення Калинівською селищною радою відповідного рішення № 22/1 «Про відсторонення селищного голови ОСОБА_1 від займаної посади на період досудового та судового слідства».

24 травня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, направлена до Попаснянського районного суду Луганської області для розгляду по суті та вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 03 жовтня 2013 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, і призначено покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 17 лютого 2014 року вирок Попаснянського районного суду від 03 жовтня 2013 року скасовано та справу направлено прокурору Попаснянського району для організації проведення додаткового розслідування.

25 лютого 2014 року, згідно з вимогами пункту 12 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України, кримінальна справа № 37/12/9054 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, після повернення прокурору прокуратури Попаснянського району на додаткове розслідування була внесена слідчим відділом Попаснянського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області (далі - Попаснянський РВ ГУМВС в Луганській області) до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000138 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося слідчим відділом Попаснянського РВ ГУМВС в Луганській області під процесуальним керівництвом прокурора прокуратури Попаснянського району Луганської області Неустроєвої В. В.

10 вересня 2015 року прокурором прокуратури Попаснянського району Луганської області Неустроєвою В. В. винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0000138 від 25 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 276 та пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

При цьому в.о. прокурора Попаснянського району Самсонюк І. С. 24 квітня 2015 року своєю постановою скасував постанову слідчого прокуратури Попаснянського району від 14 травня 2012 року про відсторонення ОСОБА_1 від посади.

Нормативно-правове обґрунтування

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального і провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 2 частини 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутностю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

За змістом положень частини першої статті 12 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

З метою визначення порядку застосування Закону № 266/94-ВР спільним наказом від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення).

Пунктом 6 вказаного Положення встановлено, що відповідний орган, зазначений у пункті 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи на стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при закритті провадження у справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури чи Служби безпеки України відповідно до цих органів.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР постанову.

Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої постанови. У разі незгоди з винесеною постановою громадянин має право оскаржити її відповідно до положень цивільного процесуального законодавства до суду.

Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Крім того, із системного аналізу положень пункту 2 частини 1 статті 2 Закону України № 266/94-ВР чітко вбачається, що для виникнення права особи на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, достатньо лише наявності факту закриття кримінального провадження з підстав, зокрема, невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості цієї особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

При цьому, як вбачається із змісту згаданої правової норми, у системному зв`язку з іншими нормами Закону № 266/94-ВР сама наявність факту закриття кримінального провадження з наведених підстав беззаперечно вказує на незаконність дій прокурора або слідчих органів при, зокрема, відстороненні особи від займаної посади в межах закритого в подальшому кримінального провадження.

Висновки за результатами розгляду справи

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач має право на відшкодування за рахунок державного бюджету заробітної плати за час його відсторонення від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області у зв`язку з закриттям кримінального провадження щодо нього через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на те, що із наявних у справі довідок форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», виданих Пенсійним фондом України, чітко вбачається розмір заробітної плати ОСОБА_1 , отриманої в місяцях, що передували його відстороненню від займаної посади.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заробітної плати за час відсторонення позивача від займаної посади за період з 12 червня 2012 року у 03 листопада 2014 року в розмірі 164 824,52 грн.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 700/304/16-ц та від 05 вересня 2018 року у справі № 200/13786/15-ц, є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ.

Доводи касаційної скарги про те, що належним способом захисту порушеного права позивача мало бути звернення до суду не з заявою про стягнення з державного бюджету сум втраченої заробітної плати у зв`язку з відстороненням від посади, а заявою про оскарження дій та/або бездіяльності щодо здійснення заходів визначених Законом № 266/94-ВР і Положенням про застосування цього закону, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Аналіз положень статті 11 Закону № 266/94-ВР свідчить про те, що обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття справи на стадії досудового слідства покладається на слідчого або прокурора, який повинен здійснити це шляхом направлення особі повідомлення одночасно з повідомленням про закриття справи.

При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановлене законом.

Законом № 266/94-ВР установлено, що визначення розміру заробітку, який громадянин втратив внаслідок незаконних дій, у разі закриття справи на стадії досудового слідства здійснює орган, який провадив слідчі дії, про що виносить відповідну постанову.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, слідчий відділ Попаснянського РВ ГУМВС в Луганській області (як орган, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000138) та Прокуратура Попаснянського району Луганської області (прокурори якої провадили окремі процесуальні слідчі дії в межах вказаного кримінального провадження (у тому числі і закрили його)) всупереч вимогам частини першої статті 11 Закону № 266/94-ВР не роз`яснили ОСОБА_1 порядок поновлення його порушених прав і свобод та відшкодування завданої шкоди.

За таких обставин позивач цілком правомірно звернувся в межах встановленого пунктом 11 Положення строку як до Попаснянського РВ ГУМВС в Луганській області, так і до Прокуратури Попаснянського району Луганської області із заявами щодо визначення розміру заробітної плати, яку він втратив внаслідок його незаконного відсторонення від займаної посади.

Також, оскільки вказані органи у місячний термін з дня звернення ОСОБА_1 з вказаними заявами дійшли висновку про безпідставність вимог останнього, відмовивши визначити розмір завданої шкоди, позивач, не погодившись з такими рішеннями, правомірно та обґрунтовано, відповідно до приписів частини другої статті 12 Закону № 266/94-ВР, звернувся в грудні 2015 року до суду в порядку, визначеному саме цивільним процесуальним законодавством.

Таке звернення ОСОБА_1 до суду, з огляду на положення частини другої статті 12 Закону № 266/94-ВР, є по суті саме оскарженням рішень Попаснянського РВ ГУМВС в Луганській області і Прокуратури Попаснянського району Луганської області про відмову визначити розмір завданої шкоди, а отже належним способом захисту.

Водночас Верховний Суд вважає слушними доводи касаційної скарги щодо неправильності зазначення апеляційним судом у резолютивній частині постанови від 22 квітня 2019 року відомостей про суб`єкта її виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум на відшкодування позивачу заробітку за час відсторонення його від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської областіз таких підстав.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення, аналогічний висновок наведено у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення апеляційного суду - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 412 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що резолютивна частина постанови Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року підлягає зміні в частині відомостей про суб`єкта виконання позовних вимог, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум, а в іншій частині таке судове рішення підлягає залишенню без змін.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 16 листопада 2018 року касаційним судом не переглядалось, оскільки було обґрунтовано скасоване постановою Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року.

Щодо розподілу судових витрат за розгляд справи у суді касаційної інстанції

Статтею 416 ЦПК України визначено, що у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновки суду касаційної інстанції про зміну оскаржуваного судового рішення лише в частині відомостей про суб`єкта їх виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання сум, судові витрати залишаються за заявником.

Щодо поновлення виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року зупинено ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року, то у зв`язку із частковим залишенням цього судового рішення без змін його виконання необхідно поновити в незміненій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Постанову Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року змінити, виклавши четвертий абзац її резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , невиплачену заробітну плату за час відсторонення від посади Голови Калинівської селищної ради Попаснянського району Луганської області в сумі 164 824 (сто шістдесят чотири тисячі вісімсот двадцять чотири) грн 52 коп».

В решті постанову Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Луганського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року у незміненій за результатами касаційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко