КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 377/865/19
Головуючий у суді першої інстанції: Теремецька Н.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Славутицького міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року,

встановив:

у листопаді 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та матеріального забезпечення дитини.

Заочним рішенням Славутицького міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона з 16 вересня 2005 року по 15 квітня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 . Зазначала, що після припинення шлюбу відповідач не бере участі у вихованні дитини і не надає матеріальної допомоги, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Заочним рішенням Славутицького міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, стст. 19, 150, 157, 164 СК України, ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства».

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не була врахована думка самої дитини, яка не пам`ятає батька, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 вересня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яка змінила прізвище на ОСОБА_8 , було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу народився ОСОБА_9 15 квітня 2008 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач не спілкується з сином, не сплачує аліментів на його утримання, у зв`язку з чим у нього наявна заборгованість.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В ч. 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Ч. 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 статті 19 СК України).

24 березня 2020 року виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області було надано до суду Висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції було правильно зазначено про недостатню обґрунтованість вказаного Висновку, який був зроблений виключно на підставі пояснень позивача. Зі змісту Висновку неможливо встановити чи вчинялись органом опіки та піклування дії, спрямовані на з`ясування думки відповідача з приводу доцільності позбавлення його батьківських прав. Відповідальним органом не було з`ясовано ставлення відповідача до дитини, фактичні причини ухилення батька від участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що квартира, у якій зареєстрована дитина, належить відповідачу. Матеріали справи свідчать про те, що неповнолітній ОСОБА_9 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Поряд з цим, орган опіки та піклування Славутицької міської ради письмового висновок щодо розв`язання спору між сторонами не надавав.

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Хоменком І.М. в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про заслуховування пояснень дитини - ОСОБА_9 , який досяг чотирнадцятирічного віку. В обґрунтування вказаного клопотання представник вказував, що чинним процесуальним законодавством неповнолітній дитині надано право особисто висловити свою думку у суді.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Положеннями ст. 45 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд роз`яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення.

Разом з тим, в даному випадку неповнолітній ОСОБА_9 не є учасником справи, а підстави для заслуховування його думки з приводу доцільності позбавлення його батька батьківських прав щодо нього за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які до суду не з`явились, а також представників органу опіки та піклування - відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання було відмовлено.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 ч. 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

З вказаної норми слідує, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначав, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки всі були предметом перевірки в суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Позивач при зверненні до суду з позовом у листопаді 2019 року надала копію постанови від 11 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження зі стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини. З вказаної постанови вбачається, що заборгованість станом на 28 липня 2015 року становить 33 677 грн. 50 коп., а виконавче провадження закінчене на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Актуальної інформації щодо заборгованості відповідача зі сплати аліментів матеріали справи не містять.

Відповідно до чч. 3 та 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій.

Належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини і факт стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Інформації щодо ходу здійснення виконавчого провадження зі стягнення аліментів або заборгованості зі сплати аліментів матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 379, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Славутицького міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді