РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/192/18

Провадження № 22-ц/4815/513/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Тимощук О.Я.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 10 лютого 2020 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: Гончаров М.С. , Хмара М.В. , ОСОБА_3 , Ширко М.Р. ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - адвоката Хмари М.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивує тим, що в електронному виданні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від ІНФОРМАЦІЯ_2 в публікації «ІНФОРМАЦІЯ_5» було опубліковано матеріал про події у вищому навчальному закладі ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж», в якому відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 порушили неправдиві відомості, які принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2020 року вказаний позов задоволено частково.

Визнано дії ОСОБА_5 , а саме: неправдиве поширення ним інформації на Інтернет порталі " ІНФОРМАЦІЯ_1 " стосовно здійснених ОСОБА_3 порушень, що призвели до його заміни на посаді директора коледжу, про самопризначення ОСОБА_3 на посаду директора коледжу, про порушення чинного законодавства виявленого ревізійною комісією - такими, що порочить честь, гідність та принижують ділову репутацію ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3 000 гривень моральної шкоди та понесені ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 749 гривень 80 копійок судового збору.

Визнано дії ОСОБА_6 , а саме: неправдиве поширення ним інформації на Інтернет порталі " ІНФОРМАЦІЯ_1 " стосовно позиціювання себе з керівництвом коледжу, головним завданням якого була ліквідація бюджету попереднього директора ОСОБА_3 такими - що порочить честь, гідність та принижують ділову репутацію ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 2 000 гривень моральної шкоди та понесені ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 734 гривні 05 копійок судового збору.

Визнано дії ОСОБА_7 , а саме: неправдиве поширення ним інформації на Інтернет порталі "ІНФОРМАЦІЯ_1" стосовно розміру місячної заробітної плати ОСОБА_3 та заробітної плати дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , розміру заробітної плати ОСОБА_3 за останні три роки, таврування ОСОБА_3 злочинцем - такими, що порочать честь, гідність та принижують ділову репутацію ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 5 000 гривень моральної шкоди та понесені ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 779 гривень 05 копійок судового збору.

Зобов`язано ОСОБА_8 спростувати на веб-сайті "ІНФОРМАЦІЯ_1" ІНФОРМАЦІЯ_6 недостовірну інформацію, поширену ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в публікації "ІНФОРМАЦІЯ_5". Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 понесені останнім судові витрати по справі в розмірі 704 гривні 80 копійок судового збору. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_5 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права та під час розгляду позову ОСОБА_3 судом було допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення приписів ст.ст. 15, 23, 275, 297 та 1167 Цивільного кодексу України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», а також не враховано положення окремих Постанов Пленуму Верховного Суду України, які містять певні рекомендації для використання під час судового розгляду позовів подібної категорії. Зокрема, під час розгляду позову ОСОБА_3 як його ініціатор мав доводити факт поширення інформації відповідачем, а головне довести те, начебто внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не надано належного аналізу доводам позивача щодо їх відповідності положенням Закону України «Про інформацію», взагалі не проведено і навіть не звернуто увагу на той факт, що останній не звертався до експертів певної спеціалізації (лінгвістичний напрямок), які б могли надати відповідь на питання щодо змісту та класифікації викладеної в мережі Інтернет інформації відносно позивача.

Вказує, що жодних доказів, які б підтверджували зокрема ступінь моральних страждань позивача, а саме : довідок, квитанцій, висновків експерта чи будь-яких інших доказів моральної шкоди у матеріалах справи немає.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано положення міжнародних правових актів, які згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Так, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Фактично ОСОБА_3 у своєму позові просив спростувати саме оціночні судження, що неможливо довести з точки зору логіки, і не підлягає спростуванню відповідно до норм закону.

Крім того вказує, що оскільки ОСОБА_3 є публічною особою, то він повинен із розумінням ставитись до критики на власну адресу. Проте судом в оскаржуваному рішенні взагалі зроблено судження, що норми цих міжнародних правових актів не підлягають застосуванню у ситуації із позовними вимогами ОСОБА_3 , хоча все вказує на зворотне.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вказаного позову відмовити в повному обсязі.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі, представник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - адвокат Хмара М.В. вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що представник відповідача взагалі не визнавала в судових засіданнях факт поширення будь-якої інформації ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що підтверджується аудіотехнічними записами судових засідань, тому, такі твердження є надуманими та не відповідають реальності.

Також, вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не могли бути належними відповідачами у справі, що було абсолютно проігноровано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. При відсутності відомостей у позивача про автора недостовірної інформації на веб-сайті щодо нього відповідачем у справах про захист, честі та ділової репутації є власник цього сайту. Разом з тим, зазначає, що проаналізувавши скрін-шот так званої спірної «публікації» можна встановити, що автором її підписався ОСОБА_11 , яким не є скаржники - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та які не були ініціаторами чи авторами будь-яких публікацій. Тим більше позивачем не було доведено та не підтверджено належними доказами, що співробітники Інтернет-порталу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » брали колись будь-які інтерв`ю чи коментарі в ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_3 .

Вважає, що ОСОБА_3 у своєму позові просив спростувати саме оціночні судження, що неможливо довести з точки зору логіки, і не підлягає спростуванню відповідно до норм закону. ОСОБА_3 є публічною особою та повинен терпимо ставитись до критики, а тема діяльності Коледжу є суспільно значимою в місті Рівне. Позивачем, в свою чергу, не долучались до матеріалів справи висновки лінгвістичних експертиз чи лінгвістичних досліджень, які б підтверджували факти приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_3 у будь-який спосіб ОСОБА_7 чи ОСОБА_6 .

Також зазначає, що позовна вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди та її розмір позивачем була не доведена та не обґрунтована.

За наведеного просить, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вказаного позову відмовити в повному обсязі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_3 вважає її абсолютно необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, а рішення Рівненського міського суду законним та таким, що не підлягає до скасування.

Вважає незрозумілим чому скаржник оскаржує рішення в частині позовних вимог до інших відповідачів, оскільки, по-перше, дані вимоги позивача жодним чином не впливають на права і обов`язки ОСОБА_5 ; по-друге, в самій апеляційній скарзі не згадується про інших відповідачів по справі та інформацію, що вони поширили, як і не зазначено обґрунтування чому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Зазначає, що вся апеляційна скарга не містить конкретного обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного рішення, а зводиться лише до загальної критики не оцінки доказів належним чином та твердження, що оскаржувана позивачем інформація являється оціночними судженнями.

Вважає безпідставними та нічим, не підтвердженими посилання скаржника, що оспорювана ОСОБА_3 інформація являється оціночними судженнями ОСОБА_5 , а не фактичними твердженнями. Суд першої інстанції при винесенні рішення вірно звернув увагу, що наведена у публікації інформація, яку поширив скаржник стосується певної фактичної поведінки позивача, наявність якої позивач заперечує. Водночас сам скаржник зміст своїх висловлювань у інтерв`ю, що він надав Інтернет-порталу «Чарівне» не розцінював як оціночні судження, а наполягав, що позивач дійсно здійснив такі порушення, що призвели до його заміни на посаді директора; про само призначення на посаду директора коледжу; про порушення чинного законодавства, виявленого ревізійною комісією. Отже, підстав стверджувати, що викладені у поширеній статті факти щодо поведінки (дій) позивача є оціночними судженнями, немає. У спірному випадку конкретні факти поведінки (дій) позивача, зазначені відповідачем у інтерв`ю, і достовірність таких повідомлених фактів мав довести насамперед відповідач, чого останнім зроблено не було.

Також зазначає, що посилання скаржника на те, що позивач не звертався до експертів певної спеціалізації (лінгвістичного напрямку) для встановлення змісту та класифікації викладеної в мережі Інтернет інформації відносно позивача, є абсурдними. Оскільки, саме суд під час розгляду справи вирішує питання щодо характеру такої інформації та того, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Крім того, вважає безпідставними посилання скаржника в апеляційній скарзі, що він являється публічною особою, а тому ступінь критики відносно його особи являється значно вищою. Він жодного разу не зазначав під час розгляду справи, що являється публічною особою, а євикладачем, професором.

Твердження скаржника, щодо порушення ст. 10 ЦПК України, а саме те, що ОСОБА_5 являється неналежним відповідачем вважає безпідставними, оскільки, у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

З огляду на наведене, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

У поданих відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 вважає їх абсолютно не обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним.

Щодо доводів скаржників про те, що вони не являються належними відповідачами у даній справі, зазначає, що у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Відносно покладення обов`язку лише на позивача нести весь тягар доказування, вказує, що така думка скаржника суперечить основним принципам цивільного судочинства : диспозитивності та змагальності сторін.

Щодо неналежності доказу поширення оскаржуваної публікації розміщеної на веб-сайті «Чарівне» та порушення ст. 100 ЦПК України, то зазначає, що факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, а саме роздруківкою із Інтернету. В матеріалах справи наявні скрін-шоти повної оскаржуваної публікації, засвідчені позивачем. Окрім того, в позовній заяві зазначено веб-посилання, перейшовши за яким можна відкрити оскаржувану публікацію.

Щодо тверджень скаржника про характер оскаржуваної інформації як оціночних суджень то вважає, що суд першої інстанції при винесенні рішення вірно звернув увагу, що наведена у публікації інформація, яку поширив скаржник стосується певної фактичної поведінки позивача, наявність якої позивач заперечує та на спростування цієї інформації подав належні докази і дійшов висновку, що інформація є негативною, недостовірною та викладеною у формі фактичних тверджень, що не були доведені чи підтверджені належними та допустимими доказами зі сторони відповідачів. А саме висловлення погрози в бік позивача ОСОБА_3 про передачу документальних підтверджень «зникнення» грошей» правоохоронним органам або в якості доказів до судового розгляду, так і не знайшли свого доказового підтвердження.

Вважає безпідставними посилання скаржників в апеляційній скарзі на те, що він являється публічною особою, а тому ступінь критики відносно його особи являється значно вищим. Оскільки він жодного разу не зазначав під час розгляду справи, що являється публічною особою, а являється викладачем, професором.

Зазначає, що судом вірно та справедливо було задоволено хоч частково відшкодування моральної шкоди завданої йому внаслідок поширення відповідачами недостовірної інформації, враховуючи характер, глибину і тривалість моїх душевних страждань, а також заходи, яких необхідно вживати для відновлення мого попереднього стану.

Також зазначає, що апеляційна скарга не містить конкретного обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з порушенням процесуальних норм права, а всі зауваження зводяться лише до загальної критики оцінки доказів та порушення принципу верховенства права.

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , без задоволення.

Представник ОСОБА_5 адвокат Гончаров М.С. та представник ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокат Хмара М.В. в судовому засіданні підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник адвокат Ширко М.Р. просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, а подав письмові пояснення до суду в яких подані апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - адвоката Хмари М.В. вважає необґрунтованими та просить їх залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в мережі Інтернет на веб-сайті Інтернет порталу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ІНФОРМАЦІЯ_7) було опубліковано статтю, в якій була поширена інформація за повідомленням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо ОСОБА_3 , яку на думку позивача являється навмисною медіа-кампанією негативного спрямування відносно нього, є неправдивою та такою, що порочить честь, гідність та його ділову репутацію.

Власником доменного імені charivne.info являється ОСОБА_8 , який був залучений за клопотанням позивача як належний співвідповідач.

Посилаючись на ст. 1 Закону України "Про інформацію" та роз`яснення дані в п. 9 та 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", місцевий суд дійшов вірного висновку, що відповідачі в даній справі, як особи, які є джерелом поширення недостовірної інформації у засобі масової інформації є належними, а поширена ними інформація не є оціночним судженням, а твердженнями негативного змісту щодо ОСОБА_3 , яка дискредитує його ділові та професійні якості, може сформувати у громадськості думку про невиконання ним зобов`язань перед іншими особами, причетність до боргів закладу, що не відповідає дійсності та ганьбить його, порушує право на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації.

ОСОБА_3 очолював ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» з 04.06.2002 року що підтверджується витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб, підприємців та громадських формувань. ОСОБА_5 жодними належними та допустимими доказами не підтвердив незаконність « самопризначення, перепризначення» ОСОБА_3 на посаді директора коледжу.

Не підтвердились поширені ОСОБА_5 відомості про порушення ОСОБА_3 чинного законодавства, які були виявлені ревізійною комісією коледжу. Натомість позивачем у підтвердження відсутності порушень з його боку надано суду копії звітів ревізійної комісії за 2011, 2012, 2013, 2014 та 2015 роки, в яких не зазначено жодних порушень з боку директора коледжу - позивача ОСОБА_3 ..

Щодо інформації поширеної ОСОБА_6 у згаданій статті, то місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що вона є негативною, недостовірною та викладеною у формі фактичних тверджень, що не були доведені чи підтверджені належними та допустимими доказами з його сторони, зокрема висловлення погроз в бік ОСОБА_3 про передачу правоохоронним органам документальних підтверджень «зникнення» грошей» за час його керівництва коледжем, які, як зазначено вище, так і не знайшли свого підтвердження.

Також, не були підтверджені жодними доказами твердження відповідача ОСОБА_6 про наявність боргу ОСОБА_3 за телефонні розмови («приблизно 6000-8000 грн. в місяць).

З аналізу інформації поширеної ОСОБА_7 суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ним не надано доказів, які б підтвердили поширену неправдиву інформацію про мільйонні заробітки в коледжі ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , призначення оплати праці у 1580 грн. за годину, які він отримував протягом 3 років.

На спростування позивачем надано довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , згідно яких ОСОБА_3 в ПВНЗ «Рівненський економіко-гуманітарний та інженерний коледж» було виплачена заробітну плату у 2014 році - 168541 грн. 76 коп.; у 2015 році - 183825 грн. 85 коп.; у 2016 році - 99150 грн. 00 коп..

Щодо тверджень ОСОБА_7 , що позивач ОСОБА_3 є злочинцем, то місцевий суд вірно зазначив, що до суду не надано доказів, що відносно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу, оголошено підозру чи є вирок суду у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що та поширена інформація, яка визнана недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , викладена у формі конкретних фактів і є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, оскільки у ній містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, який не є публічною особою в силу закону та оскільки в них прямо вказується на порушення ОСОБА_3 законодавства України та прийнятих в суспільстві моральних засад.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Халіс проти Туреччини» від 11.01.2005 року зауважено, що суд зобов`язаний розглянути потенційне втручання (на честь, гідність, ділову репутацію), беручи до уваги всі обставини справи, включаючи зміст опублікованої статті і контекст, в якому вона була розповсюджена.

З загального аналізу характеру та змісту статті та її контексту, взявши до уваги, що ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_13 на момент поширення інформації тим чи іншим чином були причетні до керівництва та неблагополучного фінансового становища навчального закладу, а отже були особисто зацікавлені в поширенні негативної інформації відносно позивача, місцевий суд дійшов вірного висновку, що поширена інформація викладена тенденційно в принизливій та образливій формі і спрямована на дискредитацію ОСОБА_3 ..

Відповідно до ст. 3 , 32, 68 Конституції України, людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе, а також на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, ділової репутації. Гідність та честь фізичної особи та ділова репутація є недоторканними. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.

Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень даних в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування місцевий суд дотримався зазначених роз`яснень та врахував, що обставини неблагополучного фінансового становища навчального закладу, які ставились керівництвом коледжу йому в вину не знайшли свого підтвердження, а його престиж та ділова репутація, як науковця, доктора педагогічних наук, професора із стажем педагогічної роботи у вищих навчальних закладах освіти понад 30 років, автор понад 120 наукових та навчально-методичних праць з математики та педагогіки, постраждала, тому виходячи з засад розумності, місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідачів моральну шкоду на користь позивача, а саме 3000 грн. з ОСОБА_5 , 2000 грн. з ОСОБА_6 та 5000 грн. з ОСОБА_13 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Крім того, колегія суддів зазначає, що місцевий суд вдався до надмірної деталізації обставин справи, оцінки доказів, які не мають визначального значення в справі, що в свою чергу знайшло відображення в його рішенні, яке із-за масиву викладеного може важко сприйматися для розуміння.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скаргиОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - адвоката Хмари М.В. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С.Шимків