Єдиний унікальний номер 219/5353/20
Номер провадження 22-ц/804/3246/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №219/5353/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2020 року (суддя Погрібна Н.М.),

в с т а н о в и в :

04 червня 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н 22 березня 2013 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановлено кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту, виникла заборгованість станом на 30 квітня 2020 року в сумі 125391,91 грн., яка складається з: 891,58 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 114100,73 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 3952, 37 грн. - пеня; штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) та 5947,23 грн. (процентна складова). Просив стягнути на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 125391,91 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2020 року позов акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 березня 2013 року в сумі 891,58 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту, та понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 14,94 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, позивачем були надані належні та допустимі докази у справі. Крім іншого, наданий також розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору, відповідачем ці докази не спростовані. Банком відповідно до статті 81 ЦПК України надано копію анкети-заяви, в якій відповідач висловив згоду про укладення договору та особистим підписом її засвідчив та відповідно відповідач ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, їх зміст розуміє та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись. Також він підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами умов та правил надання банківських послуг, тарифами банку на сайті банку. Доказів, що відповідач не був ознайомлений з умовами та правилами, тарифами банку або ж був ознайомлений з іншими умовами та правилами, відповідач не надав. Постановою Верховного суду у справі №755/7704/15-ц зазначено: «Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, на думку Верховного Суду, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду». Тобто, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок. Оскільки, судом першої інстанції цього не було зроблено, вважає, що суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема, від здійснення правосуддя. Отже, позивач звернувся із позовом у межах строку позовної давності та у справі були надані усі належні докази, а тому при ухваленні рішення судом були порушені статті 257-264, 1054-1056 ЦК України.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не надано.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надав лист, згідно якого просив справу розглянути за відсутності представника.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту позивачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 22 березня 2013 року між акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с.17).

У заяві, яка містить особистий підпис позичальника, зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими у рекламному буклеті, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг; а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданому позивачем, відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2020 року відповідач має заборгованість в сумі 125391,91 грн., яка складається з: 891,58 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 114100,73 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 3952, 37 грн. - пеня; штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина) та 5947,23 грн. (процентна складова) (а.с.7-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява, яка підписана відповідачем, не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру процентів за користування кредитом, пені та штрафів, тому стягненню підлягає тіло кредиту.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті.

З анкети-заяви відповідача вбачається, що йому було видано картку «Універсальна», даних про розмір встановленого кредитного ліміту анкета не містить, що також не зазначено і в позовній заяві.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 643 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17) дійшла висновку, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, встановивши у даній справі, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, суд правильно зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, лише у разі, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також. Якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такий висновок суду не спростовується доводами апеляційної скарги, у тому числі про укладення між сторонами саме кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. При обчисленні розміру процентної ставки позивач також посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані. Та зазначав, що процентна ставка відповідно до тарифів змінювалась і становила у період: з 22 березня 2013 року по 01 вересня 2014 року - 30% річних, з 01 вересня 2014 року по 31 квітня 2015 року - 34,8% річних, з 01 квітня 2015 по 30 квітня 2020 року - 43,2 % річних.

Але з обставин справи вбачається, що позивачем не доведено, що сторонами було узгоджено такі умови сплати процентів за користування кредитними коштами.

Так, у анкеті-заяві позичальника від 22 березня 2013 року процентна ставка не зазначена, також не зазначено номер та тип картки «Універсальна», який було оформлено відповідачу, не зазначено умови надання кредиту, у тому числі розмір процентів та порядок їх нарахування, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також розміру та порядку нарахування комісії. Наданий банком Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить лише перелік «Універсальних карт», їх характеристику та значення, та не вказує на вид кредитної картки, отриманої відповідачем.

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевказану позицію Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути суму непогашеного тіла кредиту 891,58 грн., а в частині позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, пені та штрафів відмовити.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено статтею 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Щодо посилань позивача на практику Верховного Суду відносно того, що не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може само по собі бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, то апеляційний суд зазначає, що у даній справі факт укладання між сторонами саме кредитного договору не оспорюється, та не заперечується судом першої інстанції у своєму рішенні.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, тягар доказування правомірності своїх вимог, у тому числі щодо стягнення процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та комісії покладається на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду та зводяться до переоцінки доказів. Тому виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення частини відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків та штрафів залишенню без змін, в іншій частині рішення не оскаржувалось.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 серпня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків, пені та штрафів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова