ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 760/5212/17

провадження № 61-6824св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крат В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Центр оцінки власності «Парето»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року в складі судді Усатової І. А. та на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року в складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

17 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначала, що з 01 квітня 2012 року працювала у ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» на посаді головного економіста, а з 01 лютого 2013 року була переведена на посаду фінансового директора.

Під час проведення з 03 січня по 06 січня 2017 року фінансового аналізу товариства за 2016 рік, ОСОБА_1 виявила нестачу коштів у розмірі 75 тис. грн, яка виникла в кінці грудня 2016 року, про це вона повідомила директора товариства, у зв`язку з чим між ними виник конфлікт, і директор позбавив її доступу до робочого місця, а тому позивач була вимушена працювати віддалено.

Указує, що з урахуванням неможливості працювати в умовах, створених директором товариства, вона написала заяву про звільнення за власним бажанням від 14 січня 2017 року, яку в ході суперечок з директором товариства розглянуто не було, а тому з 31 січня 2017 року позивач продовжувала виконувати функції фінансового директора поза межами офісу.

Відповідно до наказу від 17 лютого 2017 року №1-к/тр/к її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, через відсутність на роботі з 01 лютого по 17 лютого 2017 року та 21 лютого 2017 року на її зарплатну картку було перераховано 2528,28 грн (компенсація за невикористану частину щорічної відпустки).

ОСОБА_1 вказує, що її звільнено незаконно, оскільки в зазначений період вона працювала віддалено і це було погоджено з директором товариства, а тому підстав звільняти її за пунктом 4 статті 40 КЗпП України не було.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» під час звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП Українибуло додержано норми трудового законодавства, з позивачем проведено повний розрахунок, відповідно, права позивача при звільненні не порушено, у зв`язку з чим вважав позов безпідставним та відмовив у його задоволенні. При цьому суд першої інстанції встановив, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона у період з 01 лютого по 17 лютого 2017 року працювала віддалено від роботи, і що вона мала право на це.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року змінено. Виключено з мотивувальної частини судового рішення посилання на те, що з позивачем проведено повний розрахунок. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним звільнення з роботи ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП Україниза прогул.

Підставою для зміни судового рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині шляхом виключення посилання на те, що з позивачем проведено повний розрахунок, стало те, що ОСОБА_1 позовних вимог, спрямованих на захист права працівника на отримання належного розрахунку при звільненні не заявляла, обставини проведення з позивачем повного розрахунку не були предметом розгляду в даній справі, а тому посилання суду першої інстанції про проведення з позивачем повного розрахунку є необґрунтованим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, і постановити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Зазначає, що суди під час розгляду справи не перевірили обставини відсутності позивача на робочому місці з 01 лютого по 17 лютого 2017 року; що вона не була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани; що відповідачем не встановлено точного часу відсутності її на робочому місці; що її не було ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку; що їй було дозволено працювати віддалено.

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються лише в частині відмови в задоволенні позову по суті, а в іншій частині в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від представника ТОВ «Центр оцінки власності «Парето», у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Посилається на те, що суди під час розгляду справи повно та всебічно з`ясували обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до Статуту ТОВ «Центр оцінки власності «Парето», затвердженого Загальними зборами учасників, протокол № 1 від 27 лютого 2012 року, учасниками товариства є ОСОБА_3 , частка якого складає 50 % статутного капіталу, та ОСОБА_1 , частка якої становить 50 % статутного капіталу.

Згідно з наказом директора ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» від 01 квітня 2012 року № 2-к ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду головного економіста з 01 квітня 2012 року на умовах неповного робочого часу (4 години) з окладом згідно штатного розпису.

Наказом директора ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» від 01 лютого 2013 року № 3-к ОСОБА_1 переведено з посади головного економіста на посаду фінансового директора з 01 лютого 2013 року на умовах неповного робочого часу (4 години) з окладом згідно штатного розпису.

Наказом № 1-к/тр/к від 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 звільнено за відсутність без поважних причин на роботі з 01 лютого 2017 року до 17 лютого 2017 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Під час проведення ОСОБА_1 у січні 2017 року перевірки фінансового стану товариства за 2016 рік нею було виявлено нестачу коштів, на підставі чого між нею та директором товариства виник конфлікт, у зв`язку з чим вона не працювала. 14 січня 2017 року позивач поштою направила на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 28 січня 2017 року, яка ним не отримана, а отримана особою, яка не працювала у ТОВ «Центр оцінки власності «Парето», у зв`язку з чим директором ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» не видавався наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням.

Судами встановлено, що в період з 01 лютого до 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі, про що свідчать доповідна записка оцінювача ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» від 01 лютого 2017 року; акт ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» від 10 лютого 2017 року, відповідно до якого фінансовий директор ОСОБА_1 з 01 лютого 2017 року протягом дев`яти робочих днів не з`являлася на робочому місці, причина відсутності не відома; акт від 15 лютого 2017 року за підписами директора ОСОБА_3 , оцінювачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відповідно до якого фінансовий директор ОСОБА_1 з 10 лютого 2017 року протягом трьох робочих днів не з`являлася на робочому місці, причина відсутності не відома.

Факт відсутності позивача на роботі з 01 лютого по 17 лютого 2017 року підтверджується табелем обліку робочого часу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку поважність причин відсутності на роботі оцінюється виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що «основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок, що «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), встановивши, що ОСОБА_1 з 01 лютого по 17 лютого 2017 року була відсутня на своєму робочому місці без поважних причин, у зв`язку з чим відповідачем звільнено її на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо порушення відповідачем трудового законодавства при її звільненні не знайшли свого підтвердження.

При цьому обґрунтовано вважав, що конфлікт, який виник між позивачем та директором ТОВ «Центр оцінки власності «Парео», не є поважною причиною відсутності на роботі і не спростовує факт допущеного позивачем прогулу, який підтверджений належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішення суду першої інстанції в незмінені частині та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук