Справа № 473/1692/20
РІШЕННЯ

іменем України

"05" листопада 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі : головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

в червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є власником 2/5 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на інші частки зареєстровано за ОСОБА_3 (1/5 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_2 (1/5 частка).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належну останньому частку в вищевказаному житловому будинку, проте з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заведена.

Між тим, позивач ОСОБА_1 , як співвласник даного житлового будинку, з часу смерті ОСОБА_5 та по теперішній час відкрито та безперервно володіє та користується належною останньому часткою нерухомого майна, займається її утриманням, у зв`язку з чим, посилаючись та вимоги ст.344 ЦК України, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/5 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вирішення зазначеного питання залишив на розсуд суду.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що 20.10.1995 року Вознесенською МП МДК Миколаївської області, на підставі розпорядження № 3 від 20.10.1995 року, було видано свідоцтва про право власності на житло житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно якого обумовлене нерухоме майно належало на праві спільної часткової власності (1/5 частка за кожним) ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 (а.с. 10).

19.12.2003 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В., позивач ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_9 належну останньому 1/5 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 21, 22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с. 87-89).

Згідно повідомлення Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 04.08.2020 року за № 518/01-09 спадкова справа після смерті вказаної особи не заводилась. Заповіти від імені померлого не посвідчувалися (а.с. 93-95).

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 19.07.1991 року по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює оплату комунальних послуг за цією адресою (а.с.15-19, 20, 23-49).

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ст. 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин.

Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння.

При цьому, коментована стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Зокрема, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Крім того, володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, та безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Законний об`єкт володіння означає, що річ, якою володіє особа (особи), не виключений з цивільного обороту та не обмежений в цьому.

Обов`язок по доведенню обумовлених обставин, в силу вищевказаної норми права, покладається саме на позивача.

Зазначене узгоджується з положеннями ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи умови, за наявності яких відбувається набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17 зазначала наступне.

Зокрема, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому, при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року по справі № 201/18371/17.

У постанові від 27.062019 року у справі № 175/2338/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як встановлено в судовому засіданні спірна частка житлового будинку мала власника, який був відомий позивачу ОСОБА_1 , власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Тобто, позивач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної частки будинку, а відкритість та безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на обумовлене нерухоме майно, відповідно до ст. 344 ЦК України.

Отже, встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-83, 141, 259, 263- 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 10.11.2020 року.

Суддя Л.В.Лузан