ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1388/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4381/19 Категорія: 304090100 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретарГончар Н.І., Сіренко Ю.В. Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Н.А.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача адвоката Баценюк Н.М. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2020 (повний текст складено 12.02.2020, суддя в суді першої інстанції Гудзенко В.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав, запису в державному реєстрі та повернення сторін у первинний стан,

в с т а н о в и в :

у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.05.2018 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати запис №26377183 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на зазначену квартиру; повернути сторони у первинний стан шляхом застосування реституції поновлення за ОСОБА_3 права власності на квартиру.

В обґрунтування вказано на те, що 25.09.2006 між ОСОБА_4 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» укладено кредитний договір №U010 для забезпечення виконання зобов`язань за яким в цей же день був укладений іпотечний договір № U010/Z1 на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві приватної власності. ОСОБА_4 24.11.2006 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , після чого отримала прізвище « ОСОБА_6 ».

Позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся до Уманського міськрайонного суду з позовом до неї про виселення та просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою шляхом виселення її та інших мешканців. В копії отриманої нею позовної заяви було зазначено, що квартира належить йому на підставі іпотечного договору та Договору відступлення прав вимоги за ним. На підтвердження цього була долучена Інформаційна довідка з Державного реєстру щодо об`єкта нерухомого майна від 08.11.2018 №144467130, з якої вбачається, що 30.05.2018 приватний нотаріус Чижова Н.А. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру. Підставою виникнення у нього права власності вказано іпотечний договір U010/Z1 від 25.09.2006 та Договір про відступлення прав вимоги за іпотечних договором від 11.04.2018.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.04.2019 вказана позовна заява була залишена без розгляду.

Позивач вважає, що приватним нотаріусом були порушені вимоги Іпотечного договору, оскільки він не мав права проводити державну реєстрацію за іншою особою, адже відповідно до умов договору та діючого законодавства на момент укладення договору для задоволення вимог кредитора в позасудовому порядку необхідно було укласти окремий договір, що не мало місця. Відповідач набув право власності на квартиру всупереч способам звернення стягнення на Предмет іпотеки за договором та вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Статтею 35 даного Закону (в редакції станом на 25.06.2006) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позивач зазначає, що вона та банк при укладенні Іпотечного договору погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». Саме посилання на порядок переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в пункті 7.4 Іпотечного договору підтверджує, що для реєстрації права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем, необхідно укладення окремого договору, а при його відсутності, прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Вчиняючи дії з реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, приватний нотаріус Чижова H.A. проігнорувала той факт, що на момент реєстраційної дії - 30.05.2018, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вже мався реєстраційний запис від 26.09.2006 № 3782508 про заборону відчуження цього майна.

ОСОБА_2 ухилився від виконання обов`язку про повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку для набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Вказані обставини змусили позивача звернутися з цим позовом до суду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2020 позовні вимоги у справі задоволено. Суд вказав, що реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки проведено всупереч вимог закону та без укладення необхідного в цьому випадку окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до нього права власності на майно. Також іпотекодержатель не дотримався вимог закону про надання іпотекодавцю строку на задоволення його вимог перед тим як звернути стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача адвокат Баценюк Н.М. подала 27.07.2020 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вказано на те, що дану справу не можна було розглядати в спрощеному провадженні без повідомлення сторін, так як вартість спірного майна складає 230000 грн., а спір у справі має велике значення для відповідача. ОСОБА_2 не отримував ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви. Суд не врахував, що п.7.6.1 іпотечного договору передбачено іпотечне застереження в силу якого іпотекодержатель має одностороннє право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до нього права власності на таке майно. Суд вказує на відсутність у відповідача документів, які б спростовували посилання позивача на факт не повідомлення його про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак ці документи не були надані відповідачем, так як суд не повідомив його належним чином про судовий розгляд.

Крім того, скаржник подав апеляційному суду клопотання від 05.11.2020 про долучення доказів до матеріалів справи, яким просив врахувати при вирішенні спору у справі такі докази повідомлення боржника від 13.04.2018 про зміну кредитора, вимога від 13.04.2018 про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору від 13.04.2020 протягом 30 днів з дати її отримання та докази їх надсилання боржнику засобами поштового зв`язку, а також повідомлення пошти про отримання відповідного поштового відправлення боржником 18.04.2018. Неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції скаржник обґрунтовує неналежним його повідомленням про розгляд справи та неотриманням повісток, в зв`язку з чим він був абсолютно позбавлений можливості надати свій відзив та докази по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не був належним чином у розумінні вимог ст. ст.8, 190 ЦПК України, повідомленим про розгляд даної справи судом першої інстанції, адже відповідні поштові відправлення суду надсилалися на невірну адресу відповідача, яка не відповідає змісту відомостей, наданих суду з Реєстру територіальної громади міста Харкова (а.с.54), апеляційний суд вважає за необхідне прийняти подані скаржником із заявою від 05.11.2020 докази щодо виставлення боржнику (позивачу) досудової вимоги про виконання забезпечених іпотекою зобов`язань з наданням 30-денного строку для цього, оскільки відповідач був позбавлений такої можливості під час розгляду справи судом першої інстанції по суті спору.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При судовому розгляді встановлено, що 25.09.2006 між ОСОБА_4 (після одруження отримала прізвище ОСОБА_6 ), як позичальником та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено кредитний договір №U010.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в цей же день був укладений іпотечний договір №U010/Z1 на квартиру АДРЕСА_3 , яка належить позивачу на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 18.09.2006.

За договором відступлення права вимоги за іпотечним договором від 25.09.2006, ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та громадянин ОСОБА_2 уклали договір про те, що право вимоги за іпотечним договором № U010/ Z1 від 25.09.2006, укладеним між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_4 , переходить до ОСОБА_2 . У свою чергу, право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено ТОВ «Фінанс Проперті Групп» на підставі Договору №7102 «Про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13.03.2018, укладеним між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ТОВ «Фінанс Проперті Групп».

12.11.2018 ОСОБА_2 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про виселення та просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом виселення її та інших мешканців. Вказав, що ця квартира належить йому на підставі іпотечного договору та Договору відступлення прав вимоги за Іпотечним договором. Надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.11.2018 №144467130, з якої вбачається, що 30.05.2018 приватний нотаріус Чижова Н.А. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначену квартиру та підставою виникнення у нього права власності вказано іпотечний договір U010/Z1 від 25.09.2006 та Договір про відступлення прав вимоги за іпотечних договором від 11.04.2018.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09.04.2019 вказана позовна заява була залишена без розгляду.

Крім того, новий кредитор відповідач ОСОБА_2 надсилав позивачу, як боржнику, 13.04.2018 повідомлення про зміну кредитора, вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору протягом 30 днів з дати її отримання (про сплату забезпеченого іпотечним договором кредитного боргу). Зазначені документи боржником отримано 18.04.2018, строк на виконання вимог кредитора сплив 18.05.2018.

Позивач у справі зазначає про неможливість переходу до відповідача права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором, адже це мало здійснюватися лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб переходу до нього права власності на обтяжене іпотекою майно, який укладений не був. Крім того, всупереч вимог законодавства іпотекодержатель не повідомив іпотекодавця про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на таке майно, що унеможливлює задоволення вимог іпотекодавця у такий спосіб. Вказані порушення свідчать також про незаконність державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем у справі.

Правовідносини між сторонами справи, які ґрунтуються на вказаних фактичних обставинах, мають таку правову регламентацію.

Як вірно зазначив суд першої інстанції в цій справі, до правовідносин сторін мають застосовуватися положення законодавства, яке регламентувало забезпечення виконання зобов`язань іпотекою на момент укладення відповідного договору у вересні 2006 року, що відповідає висновку ВП ВС від 12.12.2018, справа №199/1276/17.

Передання майна в іпотеку врегульовано ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» станом на 25.09.2006 у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 33 цього ж Закону було встановлено три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 ЗУ «Про іпотеку» станом на 25.09.2006 передбачалося, що у разі порушення основного зобов`язання або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 36 цього закону станом на 25.09.2006 передбачалося, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Отже звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог кредитора може здійснюватися як шляхом укладення окремого договору, так і згідно наявного застереження про такий спосіб у самому іпотечному договорі, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» станом на 25.09.2006 іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З системного аналізу вказаних норм профільного закону вбачається, що, виставивши іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, у разі якщо її не буде задоволено, іпотекодержатель через тридцять днів матиме змогу задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, зокрема, шляхом переходу до нього права власності на це майно з укладенням відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або без такого у разі, якщо в самому іпотечному договорі передбачено можливість задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб переходу до нього права власності на обтяжене іпотекою майно.

У даній справі пунктом 7.4 Іпотечного договору № U010/Z1 від 25.09.2006 визначені способи звернення стягнення на Предмет іпотеки, а саме: перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по Кредитному договору у порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку» та умовами цього договору.

За умовами вказаного договору, зокрема, п.7.6.1 вказаного Іпотечного договору передбачено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Рішення іпотекодержателя про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки є одностороннім.

Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції помилково погодився з доводами позивача про те, що для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, необхідно укладення окремого договору, адже відповідне іпотечне застереження наявне безпосередньо в п.7.6.1 Іпотечного договору.

Крім того, статті 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» , станом на 25.09.2006, передбачають, що перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя як спосіб задоволення його вимог може мати місце і шляхом наявності відповідного іпотечного застереження в самому іпотечному договорі, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Далі, позивач стверджує, що вона не була сповіщена ОСОБА_2 про його наміри задовольнити свої вимоги як іпотекодержателя за рахунок визнання за собою права власності на вказане майно.

Однак вказані обставини спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме вимогою кредитора ОСОБА_2 про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору протягом 30 днів з дати її отримання, яку позивачем отримано 18.04.2018. Апеляційний суд також враховує, що спірну державну реєстрацію права власності за відповідачем проведено 30.05.2018 (а.с.22), тобто зі спливом 30-денного строку після виставлення відповідної вимоги кредитором.

За таких обставин та в силу вищенаведених положень ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» про обов`язковість попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки та надання строку іпотекодавцю для усунення порушень, право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки могло бути реалізоване, чого не врахував суд першої інстанції, вирішуючи спір у справі.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих чи отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до «Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон чи відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

У даному випадку для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем (іпотекодержателем) було подано всі необхідні документи, у тому числі й досудову вимогу з наданням 30-денного строку для її виконання.

Також апеляційний суд не погоджується з вказівкою суду першої інстанції про те, що вчиняючи дії з реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну нерухомість, нотаріус проігнорував той факт, що на момент реєстраційної дії у Єдиному реєстрі заборон був наявний реєстраційний запис про заборону відчуження цього ж майна, що є порушенням ст.24 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення правовідносин), адже відповідні обставини не підтверджуються наданими доказами. Єдиною забороною, внесеною в Реєстр на момент вчинення спірних реєстраційних дій, був запис від 26.09.2006 за № 3782536 про наявність іпотечного обтяження нерухомого майна, що згідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може бути перешкодою для задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок такого майна.

Протилежні висновки суперечитимуть суті існування іпотеки в якості засобу забезпечення виконання основного зобов`язання, зокрема, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, ст. 1 ЗУ «Про іпотеку».

Таким чином доводи скаржника в цій справі щодо помилкового вирішення спору судом першої інстанції знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в даній справі є незаконними та належним чином необґрунтованими, відповідно до задоволення не підлягають.

Одночасно слід відхилити апеляційні доводи скаржника про те, що дану справу не можна було розглядати в спрощеному провадженні без повідомлення сторін, так як вартість спірного майна складає 230000 грн., адже в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.5 ч.3 ст.274 ЦПК України станом на подання позову 19.09.2019), тобто 960500,00 грн., що в даному випадку не мало місця.

Крім того, частинами 4, 6 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, якими є у тому числі справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже віднесення тієї чи іншої справи до категорії малозначних для розгляду її у порядку спрощеного провадження є дискреційними повноваженнями суду, які обмежуються лише забороною проводити такий судовий розгляд стосовно певного виду справ, зокрема, з ціною позову понад 960500,00 грн., що цієї справи не стосується.

Отже суд мав можливість здійснити розгляд цієї справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Апеляційний суд погоджується з твердженнями скаржника про те, що його не було належним чином повідомлено судом першої інстанції про розгляд справи, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі, позовна заява та відповідні матеріали, наступні ухвали суду у справі ним отримано жодного не було.

Згідно до вимог ст. 8 ЦПК України вбачається, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

При цьому апеляційний суд враховує те, що відповідач ОСОБА_2 не був належним чином повідомленим про наявність даного позову, що перебував на розгляді в суді першої інстанції, адже відповідні поштові відправлення суду з матеріалами позовної заяви та ухвалами суду надсилалися йому на адресу АДРЕСА_4 , у той час як ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_5 (а.с.54) про що суд був обізнаний, що є порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційну скаргу відповідача у даній справі колегія необхідно задовольнити частково, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2020 у даній справі слід скасувати у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги у справі залишити без задоволення за їх недоведеністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді в сумі 2292,60 грн. слід компенсувати відповідачу за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, про скасування рішення про державну реєстрацію прав, запису в державному реєстрі та повернення сторін у первинний стан скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, запису в державному реєстрі та повернення сторін у первинний стан відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2292,60 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи в апеляційному суді.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 12.11. 2020.

Суддя-доповідач

Судді