Номер провадження: 22-ц/813/930/20
Номер справи місцевого суду: 522/6707/19
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайон Авто Трафік», Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним генерального договору, з додатками до нього та договору іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА та АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН:

В квітні 2019 року представник ОСОБА_4 - адвокат Попроцький Д.М. звернувся до суду з позовними вимогами про визнання частково недійсним:

- Генерального договору № 4Ю-250511 про здійснення кредитування від 25.05.2011 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайон Авто Трафік» та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» з додатками та договір забезпечення до нього (Договір іпотеки від 25.05.2011 р., зареєстрований в реєстрі № 892)в частині встановлення та забезпечення комімісійних виплат, а саме: п. 4.1. 4.З., 4.4., 4.5., 4.10., 5.7.. 5.7.1., 5.7.2., 5.9., 5.10., 7.1.,9.2.3 , 9.3.1., 9.3.13;

- Генеральний договір №4Ю-25051 1 про здійснення кредитування від .05.201 1 р., п. 1.8., 4 Додаткового договору №01 від 25.05.2011 р. до нього, п. 1.8.. 2. 4 додаткового договору №02 від 25.05.201 1 р. до нього, н 1.1., п. 5.1.,

- Договір іпотеки від 05.201 1 р., зареєстрованого в реєстрі № 892 до нього в частині встановлення, стягнення та забезпечення комісійних виплат.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року у відкритті провадження по справі відмовлено( а.с.10).

В апедяційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, що мають значення для вирішення та прушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктивний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. Спір виник між фізичною та юридичною особами в наслідок незаконного встановлення зобов`язання в частині сплати комісії. Посилаючись на те, що спір виник між фізичною особою та відповідачами - юридичними особами, що суб`єктним складом є цивільно-правовим, а юрисдикція належить до суду загального.

При цьому посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 607/6092/18( провадження № 14-483 цс 18) та від 06 лютого 2019 року у спаві № 607/6079/18( провадження № 14-485цс18).

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Кредобанк»-адвокат Проценко М.М. посилається на те, що позовні вимоги стосуються правовідносин,які виникли між юридичними особами , а тому відносяться до компетенції господарських судів України( а.с.63-65).

Представник АТ «Кредобанк»- адвокат Л.С. Кізко просить справу слухати в їх відсутності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року клопотання представника відповідача адвоката Кізко Л.С., яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке призначено на 12 листопада 2020 року о 11 год. 45 хв.- задоволено.

Попереджено сторін, що відповідно до частини 4 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Зобов`язано сторони подати скановані копії документів, що посвідчують особу учасника або його представника для встановлення повноважень, письмових заяв і клопотань, письмових доказів засвідчених електронним цифровим підписом за один робочий день до проведення судового засідання.

Відеоконференція буде проведена за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Для участі в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду сторонам необхідно використовувати комп`ютерну техніку або смартфони з доступом в мережу Інтернет, які дозволяють передавати аудіосигнал та відеозображення.

Попередити сторони про необхідність забезпечення участі у конференції з приміщення, яке б виключало наявність сторонніх звуків (шуму) та в охайному вигляді.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належнм чином.

Відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути спаву за їх відсутності.

Відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 12.11.2020 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:

В позовній заяві позивачка зазначає, що 29.01.2019 року дізналась про матеріали виконавчого провадження №53620517 у Першому Малиновському відділі державної виконавчої служби м. Одеса державного територіального управління юстиції в Одеській області, з якого їй став відомим факт видачі Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною Виконавчого напису (Зареєстрованого в реєстрі за №1687), яким належить Позивачці. Також запропоновано звернути стягнення грошових коштів у сумі 1 127 487 (один мільйон сто двадцять сім тисяч чотириста вісімдесят сім грн.) 76 коп. за рахунок продажу квартири, що частково нотаріус запропонувала стягнути несплачену комісію за адміністрування, стягнення якої Позивачка вважала неправомірним та з цього приводу просила визнати частково недійсним Генеральний договір №4Ю-250511 про здійснення кредитування від 25.05.2011 року та додатків до нього та Договір іпотеки від 25.05.2011 р., зареєстрований в реєстрі №892. А також, що позов подано Позивачкою на захист свого права власності належної їй частки квартири, свого єдиного житла, на яке виконавчим провадженням звернено стягнення. Що Договір іпотеки укладений між юридичною особою Банком та фізичними особами - власниками квартири, у тому числі і Позивачкою, тому правовідносини виникли між Позивачкою - фізичною особою та юридичними особами - Банком та кредитором щодо забезпечення, серед іншого кредитного договору, в якому з точки зору Позивачки містяться неправомірні умови, щодо сплати комісії, в наслідок чого у Позивачки виникає обов`язок щодо позбавлення її права власності квартири.

Встановлено, що 25.05.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальність «Лайон Авто Трафік» укладено Договір кредитування №4Ю-250511 , згідно умов якого останньому надано кредит з максимальним лімітом заборгованості 990 000 (дев`ятсот дев`яносто тисяч) гривень. В якості забезпечення виконання повернення кредитних коштів, 25 травня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та власниками іпотечного майна укладено Договір іпотеки. Згідно з п. 1.1. якого: Цей договір іпотеки абезпечує виконання ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛАЙОН ВТО ТРАФІК» та вимог іпотекодержателя за Генеральним договором №410-250511 від 25 травня 2011 року, який укладено між Позичальником та іпотекодержателем, а також :іх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (далі кредитний договір», стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених вісотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі («основне зобов`язання»).

Внаслідок не виконання ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ АЙОН АВТО ТРАФІК» взятих на себе зобов`язань, за Договором кредиту, виникла оргованість в загальній сумі 1 127 487 (один мільйон сто двадцять сім тисяч чотиреста вісімдесять сім ).

Предметом спору являється визнання частково недійсним:

- Генерального договору № 4Ю-250511 про здійснення кредитування від 25.05.2011 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайон Авто Трафік» та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» з додатками та договір забезпечення до нього (Договір іпотеки від 25.05.2011 р., зареєстрований в реєстрі № 892)в частині встановлення та забезпечення комімісійних виплат, а саме: п. 4.1. 4.З., 4.4., 4.5., 4.10., 5.7.. 5.7.1., 5.7.2., 5.9., 5.10., 7.1.,9.2.3 , 9.3.1., 9.3.13;

-Генеральний договір №4Ю-25051 1 про здійснення кредитування від .05.201 1 р., п. 1.8., 4 Додаткового договору №01 від 25.05.2011 р. до нього, п. 1.8.. 2. 4 додаткового договору №02 від 25.05.201 1 р. до нього, н 1.1., п. 5.1.,

- Договору іпотеки від 25.201 1 р., зареєстрованого в реєстрі № 892 до нього в частині встановлення, стягнення та забезпечення комісійних виплат.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі районний суд виходив з того, що заявлені позовні вимоги не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства та відносяться до юрисдикції господарського суду.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з таких підстав.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та

2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За змістом частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України). Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 цього Кодексу види забезпечення зобов`язань, так й інші види, встановлені договором або законом.

Законодавство України не розрізняє види забезпечення основного зобов`язання для визначення юрисдикції суду з розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Тобто іпотека - це різновид такого виду забезпечення зобов`язання, як застава. Іпотека регулюється, зокрема, ЦК України та Законом України від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу».

Для цілей застосування Закону № 898-IV основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекодавцем може бути боржник за основним зобов`язанням або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника (абзаци сьомий і восьмий статті 1 Закону № 898-IV).

Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку боржника (зокрема, позичальника за кредитним договором) та майнового поручителя, який відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 Закону № 898-IV). Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) (пункт 3 частини першої статті 512 ЦК України). У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням (частина друга статті 11 Закону № 898-IV).

Тобто, за загальним правилом, саме позичальник як боржник у зобов`язанні за кредитним договором має виконати свій обов`язок перед кредитодавцем. Втім, якщо таке зобов`язання майновий поручитель забезпечив іпотекою, він може виконати обов`язок боржника, однак у межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки правовідносини з боржником за основним зобов`язанням не припиняються, оскільки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18).

Положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Водночас посилання на те, що позивачка, як власниця іпотечного майна, яка не є фізичною особою - підприємцем та не є стороною ані основного кредитного договору, що унеможливлює розгляд спору за правилами господарського судочинства, визнається помилковим з огляду на таке.

За змістом статті 11 Закону № 898-IV майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону № 898-IV, до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону № 898-IV, якою передбачено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, з аналізу вказаних норм законодавства вбачається відсутність підстав для припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодавцем предмета іпотеки, оскільки іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Як убачається з матеріалів справи, спір у цій справі стосується звернення стягнення на майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, тобто, стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин господарюючих суб`єктів.

Позивачка ОСОБА_1 не є стороною Генеральних договорів та Додаткового договору, разом з тим являється майновим поручителем у зобов`язаннях між юридичними особами, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за договорами.

Такими чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка хоча і є фізичною особою та не є підприємцем, проте відповідно до вказаних положень Закону № 898-IV вона набула статусу іпотекодавця у вказаних правовідносинах, а тому позовну заяву слід подавати до господарського суду так як фізична особа може виступати у господарському процесі оскільки вона підписала договір, направлений на забезпечення виконання зобов`язання, що випливають з укладеного договору між юридичними особами.

Така позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.20-19 року № 910/9362/19

Судова колегія відхиляє доводи скаржника щодо неврахування судом правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28.11.2018 у справі № 607/6092/18( провадження № 14-483 цс18) та від 06.02.2019 року у справі № 607/6079/18( провадження № 14-485цс18) оскільки, правовідносини у справі, на які посилається скаржник, не є подібними до тих, що склалися між сторонами цього спору.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367,368,374, 375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постановлено 12.11.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

О.С.Комлева