КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 372/1970/19 Головуючий у 1 інстанції: Зінченко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Желепи О.В.,

при секретарі: Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг», про скасування та поновлення державної реєстрації на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 24 липня 2008 року між нею та відповідачем, Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», було укладено кредитний договір №2626/0708/71-013 на отримання кредиту у розмірі 105 000 доларів США на строк від «24» липня 2008 року до «23»липня 2033 року для здійснення розрахунку по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Того ж дня позивачем було придбано згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

Для забезпечення кредитного договору 24 липня 2008 року між позивачкою та банком був укладений іпотечний договір.

В подальшому, 21 серпня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода до іпотечного договору в частині викладення нової редакції п.2 договору.

17 лютого 2009 року позивач разом зі своєю родиною - чоловіком, сином зареєструвалися в придбаній 24 липня 2008 року квартирі. У зв`язку з мінливим виконанням взятих на себе зобов`язань позивачем було порушено строки сплати кредиту та виникла відповідна заборгованості.

23 грудня 2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до позивачки був задоволений повністю. Відповідно до рішення суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2008 року в розмірі 869 380 грн. 95 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціні на цей предмет - вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна».

Відповідач - ТОВ «Кредитні ініціативи» не виконавши даного рішення суду, в порушення останнього, звернулись до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» з реєстрацією за собою права власності на квартиру.

18 березня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. зареєструвала право власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру позивачки АДРЕСА_1 згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року».

Відповідно до даних витягів реєстрація 18 березня 2019 року була проведена на підставі іпотечного договору від 24 липня 2008 року, додаткової угоди до даного договору, повідомлення про звернення. Проте, позивач стверджує, що Іпотечний договір від 24 липня 2008 року та додаткова угода до нього між нею та ТзОВ «Кредитні ініціативи» не укладався, що підтверджується самим договором та рішенням суду, а тому позивач вважав незаконною дану реєстрацію.

Крім того, на початку квітня 2019 року до місця проживання родини позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , прибули невідомі особи, які представились представниками ТОВ «Кредитні ініціативи». Обґрунтовуючи своє прибуття вони вказали, що є власниками даного житла, а тому просили його звільнити, але позивачка разом з чоловіком відмовила їм в їх зверненні, вказавши, що власником квартири є вона (позивачка).

Вказувала, що 15 квітня 2019 року вона звернулася до державного реєстратора про отримання витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі виданого витягу позивачка встановила, що «18 березня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. зареєструвала право власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на її квартиру АДРЕСА_1 згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року».

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46263396 від 02 квітня 2019 року 15:19:23, про реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відновлено запис про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з відповідачів ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «СВЕДБАНК», КП «Агенція адміністративних послуг» солідарно на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 1 536 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Скарга обґрунтована тим, що непогашена заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором обумовила для ТОВ «Кредитні ініціативи» виникнення права для застосування останнім позасудового способу звернення стягнення на Квартиру НОМЕР_1 в порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку», а позасудовий спосіб звернення стягнення на Квартиру НОМЕР_1 здійснено з підстав наявності застереження, викладеного в редакції п.12.3.1. Іпотечного договору.

Апелянт вказує, що позасудовий спосіб звернення стягнення не є правочином щодо квартири НОМЕР_1 , а є одним із способів звернення стягнення, що визначений ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», а прохальна частина позову ОСОБА_1 не є належним способом захисту права або інтересів позивачки, оскільки належним способом захисту є не скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію речового прав у його набувача.

Крім того, зазначав, що правовідносини по спору підпадають під регулювання ст.ст.33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.590 ЦК України, а не під ст.ст.330, 388 ЦК України, який врегульовує правовідносини щодо відчуження майна за відплатним договором добросовісному набувачу. За таких обставин суд надав неправильну оцінку спірним правовідносинам між ТОВ «Кредитні ініціативи» та позивачкою у справі.

Також, наголошує, що позов ОСОБА_1 пред`явила позов до неналежного відповідача по справі.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що докази, які містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, та з огляду на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» на час відчуження майна не був законним власником спірної квартири, виходячи з вимог ст.317 ЦК України, він не мав права розпоряджатись та відчужувати вказану квартиру. За відсутності законного права власності на спірну квартиру, подальша її державна реєстрація також є незаконною та підлягала скасуванню.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 24 липня 2008 року між позивачкою та відповідачем, Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», було укладено кредитний договір №2626/0708/71-013 на отримання кредиту в розмірі 105 000 доларів США на строк від 24 липня 2008 року до 23 липня 2033 року, для здійснення розрахунку по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору (а.с.9-12).

24 липня 2008 року позивачкою було придбано згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору, витягом з державного реєстру речових прав та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наявних в матеріалах справи.

Для забезпечення кредитного договору 24 липня 2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір, що підтверджується копією договору (а.с.17-18).

21 серпня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода до іпотечного договору в частині викладення нової редакції п.2 договору, що підтверджується копією додаткової угоди (а.с.19).

17 лютого 2009 року позивачка зі своєю родиною - чоловіком, сином зареєструвалися в придбаній 24 липня 2008 року квартирі, що підтверджується копією довідки (а.с.20).

23 грудня 2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки був задоволений повністю.

Відповідно до рішення суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2008 року в розмірі 869 380 гривень 95 копійок, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціні на цей предмет - вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна», що підтверджується копією рішення суду (а.с.21-22).

18 березня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. зареєструвала право власності за ТзОВ «Кредитні ініціативи» на квартиру АДРЕСА_1 згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року», що підтверджується копіями витягів, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до даних витягів реєстрація 18 березня 2019 року була проведена на підставі іпотечного договору від 24 липня 2008 року, додаткової угоди до даного договору та повідомлення про звернення.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.346 ЦК України підстави припинення права власності передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

За вимогами ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до роз`яснень в п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року №5, згідно з положеннями ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст.388 ЦК України.

Отже, згідно з вимогами ст.ст.330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Також, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки, дійсний власник не був стороною цих угод, а ст.346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією права власності за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15.

За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно з ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2,4,7, 11 до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно з положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, як вірно вважав суд, відповідачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання, а також у судовому засідання апеляційної інстанції.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вважав необхідним на підставі доказів, зібраних в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню, рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гуцуляк Т.В. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46263396 від 02 квітня 2019 року 15:19:23, про реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» () права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а так як Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на час відчуження майна не було законним власником спірної квартири, то згідно з вимогами ст.317 ЦК України воно не мало права розпоряджатись та відчужувати вказану квартиру. За відсутності законного права власності на спірну квартиру, подальша її державна реєстрація також є незаконною та підлягала скасуванню, а тому суд прийшов до вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу також і на те, що на той час діяв мораторій і саме під час дії мораторію на звернення стягнення на майно, звернувся до державного реєстратора, а державний реєстратор у позасудовому порядку здійснив державну реєстрацію фактично примусового переходу права власності від позивачки до відповідача, що не може вважатися законним.

Так, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього необхідно в першу чергу дотримання норм закону та врахуванню підлягають положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб.

Не було доведено і переходу права вимоги за Іпотечним Договором.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон №1304-Y11, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону №898-1Y, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

1. таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

2. загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Загальна площа спірної квартири не перевищує вказаний розмір і має загальну площу лише 72,8 кв.м. Спірна квартира є єдиним житлом позивачки, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який є відкритим та доступ до якого має і державний реєстратор. Вказана квартира є постійним місцем проживання позивачки та її сім`ї, що підтверджується як відповідним штампом в паспорті позивачки, так й самим відповідачем-1, який звернувся до суду з позовом про зняття з реєстрації та виселення.

Тобто, спірна квартира повністю відповідає вимогам Закону №1304-VII і на неї не можливо було звернути стягнення у позасудовому порядку без згоди на це власника квартири.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а.

Велика Палата Верховного суду , вирішуючи виключну правову проблему у вказаній вище справі № 644/3116/18 вважала за необхідне підтримати викладену в цій справі правову позицію про правильне застосування судами норм Закону №1304-VII при вирішенні спорів, предметом розгляду яких є позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки (що й має місце також в даному конкретному випадку) . Зазначений правовий висновок зводиться до наступного, в саме: "... квартира ..., яка використовується позивачем як місце постійного проживання, ...не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону №1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності..."

Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру.

Тому були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового, майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з матеріалами справи встановлено, що квартира позивача повністю підпадає під вимоги зазначеного Закону, отже на неї не може бути звернуто стягнення".

Отже, спірна квартира вибула з власності позивачки поза її волею та у спосіб, що суперечить чинному законодавству.

Саме всупереч приписам ст.13 ЦК України та ст.ст.43, 49 ЦПК України вчинено дії з метою позбавити позивачку у незаконний спосіб належної їй на праві власності квартири, яка є єдиним місцем проживання позивачки та її сім`ї.

Позивачка, звертаючись до суду, обрала спосіб захисту її порушеного права, який узгоджується зі змістом нової редакції статей 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

А тому позивачкою обраний правильний спосіб захисту її прав та інтересів, а рішення суду першої інстанції відповідає закону й будь-яких підстав для її скасування не існує.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: