Постанова

Іменем України

12 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 523/8886/18

провадження № 61-23323св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - адвокатом Карпан Марією Олексіївною, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року у складі судді Аліної С. С., постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 , поданої представником - адвокатом Карпан М. О., на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом виселення.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є власником відокремленої частки будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договоромдарування від 07 травня 2018 року.

Вказувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самоправно, без правових на те підстав проживають у належному ії житловому приміщенні та чинять їй перешкоди у користуванні власністю.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивачка просила виселити відповідачів з належного їй на праві власності будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 відсутні.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення закрито.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом виселення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спір в частині задоволення вимог позову до ОСОБА_3 розглянуто правильно, висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2019 року ОСОБА_3 через представника - адвоката Карпан М. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року.

Уточнивши у січні 2020 року касаційну скаргу, заявник просив скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахували доводи заявника та не надали оцінки поданим ним доказам.

Доводи інших учасників справи

17 березня 2020 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Прощенко К. П. на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником - адвокатом Карпан М. О., в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

05 березня 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником - адвокатом Карпан М. О., на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом виселення, тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині не є предметом касаційного перегляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 07 травня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 70/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О. М. за № 1454.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 123017366 від 07 травня 2018 року, ОСОБА_1 є власником 70/100 частин будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 228,2 кв.м, житловою площею 99,2 кв.м, який в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 100,2 кв.м, житлового будинку літ. Б, загальною площею 32,5 кв.м, житлового будинку літ. Б1, загальною площею 95,5 кв.м, сарай літ. Д, загальною площею 23,6 кв.м, вбиральня літ. Г, загальною площею 5,3 кв.м, гараж літ. Ж, огорожа 2-4, льодовня, 1.

Відповідно до письмової довідки Відділу адресно-довідкової роботи ДМС України в Одеській області від 11 грудня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої (в оскаржуваній частині) та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом із тим, статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

При цьому, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом враховано, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником спірного житлового приміщення, а доказів того, що у ОСОБА_3 існують правові підстави для зайняття даного житла, матеріали справи не містять.

При цьому встановлено, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивачки, крім того, має право користування іншим житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , де і зареєєстрований.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивачки перешкод у здійсненні права власності на спірний житловий будинок, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив позов до ОСОБА_3 .

Верховним Судом враховано, що судами першої та апеляційної інстанцій питання виселення ОСОБА_3 було оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про безпідставне виселення ОСОБА_3 з побудованого ним за власні кошти будинку, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на їх підтвердження. Крім того, предметом позову є виключно правовідносини, що склалися відносно житлового приміщення, розташованого за вказаною адресою, і яке належить на праві власності позивачці.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність оскаржених судових рішень та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює дію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником Карпан Марією Олексіївною , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом виселеннязалишити без змін.

Поновити діюрішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев