Постанова

Іменем України

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 761/17412/17

провадження № 61-21357св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

третя особа - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк «Експобанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Щигловим Є. О. , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у складі судді Мальцева Д. О. та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк «Експобанк» (далі - АТ "КБ "Експобанк», банк).

Позов мотивований тим, що 26 липня 2007 року між ним та ВАТ КБ «Експобанк» було укладено договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007, відповідно до пункту 1.1 якого банк надає позичальнику кредит у сумі 32 000 доларів США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності.

Відповідно до пункту 1.2 договору, у порядку, що передбачений цим договором, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних від суми кредиту.

Позивач вказує, що умови кредитного договору суперечать положенням чинного законодавства, зокрема, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Умови кредитного договору є несправедливими, такими, що порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, направлені на шкоду позичальника як споживача кредитних послуг. Несправедливим є, зокрема, умови договору кредиту в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору - погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, оскільки всі ризики знецінення національної валюти банк покладає на позичальника як споживача кредитних послуг, що є порушенням частини третьої 3 статті 13 ЦК України. При цьому, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, призводить до погіршення становища позичальника, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», норм ЦК України, та є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Оскільки кредитний договір суперечить чинному законодавству України, то забезпечення зобов`язання за спірним правочином у вигляді накладення арешту на авто позивача направлене на порушення прав та обов`язків останнього.

Просив визнати недійсним договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26 липня 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа АТ КБ «Експобанк», про визнання договору кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26 листопада 2007 року недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, на момент підписання кредитного договору, був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі і з умовою, що кредит надається в іноземній валюті. При цьому, позивачу було також відомо і про те, що зобов`язання необхідно виконувати в іноземній валюті. Своїм підписом на кредитному договорі позивач підтвердив те, що його воля була спрямована на укладення вказаного договору, а умови є чіткими та зрозумілими для нього. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у кредитному договорі несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінені як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щиглова Є. О. задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 кредитного договору скасовано.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа - ПАТ "КБ «Експобанк» про визнання недійсним пунктів 5.2 та 5.3 договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26 липня 2007 року.

В решті рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що пункти 5.2, 5.3 кредитного договору встановлюють вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а тому у відповідності до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягають визнанню недійсними. Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частини 3 статті 509, частин 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Як вбачається з пункту 4.5 договору, комісія встановлена на кредитне обслуговування. При цьому банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, тобто компенсація супутніх послуг банку за рахунок позичальника є незаконною. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 кредитного договору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу за підписом представника Щиглова Є. О. , у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що пункти 5.2, 5.3 кредитного договору регулюють питання розрахунків між сторонами, їх несправедливі умови мають суттєве значення для висновку про несправедливість умов договору в цілому. При укладенні кредитного договору відповідачем було порушено вимоги діючого законодавства та приписи Національного Банку України, зокрема, частина четверта статті 4 Закону України «Про захист справ споживачів» та частина перша статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Реальна процентна ставка за користуванням кредитом (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 26 листопада 2007 року) складає 15,8 %. В момент підписання кредитного договору ОСОБА_1 був введений в оману ПАТ «КБ «Експобанк» щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору саме на таких умовах, суперечили його волевиявленню.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 761/17412/17 з суду першої інстанції.

У грудні 2019 року матеріали цивільної справи № 761/17412/17 надійшли до Верховного Суду.

05 лютого 2020 року справа передана судді-доповідачу Дундар І. О.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 26 листопада 2007 між ВАТ «КБ «Експобанк» (правонаступником якого є відповідач) та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 32 000, 00 доларів США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності, з відсотковою ставкою 12 % річних від суми кредиту.

Умовами кредитного договору визначено, що позичальник повертає кредит у строки, визначені графіком, але не пізніше 25 листопада 2014 року.

Для забезпечення своїх зобов`язань за кредитним договором позичальник передає банку у заставу наступне майно разом з правом витребування його від будь-яких осіб за правочинами позичальника: «Mitsubishi Lancer», номер кузова VIN НОМЕР_1 , рік випуску 2007, д.н.з. НОМЕР_2 , вартість предмету застави 160 640, 00 грн.

Позичальник підписанням цього договору засвідчив, що він не знаходиться під впливом тяжких обставин і умови цього договору є придатними для позичальника та не є невигідними для нього. Позичальник також підтвердив, що він до укладення цього договору отримав від банку повну інформацію про банк та кредитні умови.

06 березня 2018 між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп» укладено договір № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого до товариство перейшло право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним в тому числі і з позивачем.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству».

Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування.

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Пунктом 4.5.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується протягом строку дії цього договору щомісяця до 25 числа сплачувати на рахунок банку комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2 % від залишку заборгованості за кредитом, що обліковується на позичковому рахунку в останній день місяця, що передує місяцю, у якому сплачується комісія.

Відповідно до пункту 5.3 кредитного договору за несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування (пункт 4.5 цього договору) позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Отже, пункти 4.5.1. та 5.3 кредитного договору є нікчемними.

Суди на зазначені обставини уваги не звернули, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, але помилились щодо мотивів такої відмови.

Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що пункт 5.2 кредитного договору встановлює вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а тому у відповідності до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки встановлена пунктом 5.2 кредитного договору договірна відповідальність за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, не суперечить статті 611 ЦК України, яка передбачає сплату неустойки у разі порушення зобов`язання.

Отже, підстави для визнання недійсним пункту 5.2 кредитного договору відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені частково без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини щодо нікчемності пунктів 4.5.1, 5.3 кредитного договору в редакції цієї постанови, змінити мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції щодо недійсності пункту 5.2 кредитного договору в редакції цієї постанови, в іншій частині оскаржені судові рішення слід залишити без змін.

Оскільки Верховний Суд змінює оскаржене рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частинищодо нікчемності пунктів 4.5.1, 5.3в редакції цієї постанови.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частинущодо недійсності пункту 5.2 кредитного договорув редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук