КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Київ

Справа № 761/23452/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року, постановлену у складі судді Савицького О.А.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Шевченківська районна державна адміністрація в м. Києві, ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

встановив:

31.07.2020 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, оскільки в даному випадку спір про право відсутній.

Звертає увагу на те, що заявник зверталась до нотаріуса не з заявою про прийняття спадщини щодо майна померлої, а з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки фактично її прийняла. Тому посилання суду на такий факт є необґрунтованим та таким, що не відповідає матеріалам справи.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що наявність рішення суду про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є лише підставою для звернення до нотаріуса для оформлення свідоцтва про право на спадщину. У такому випадку суд не повинен визнавати право власності на спадкове майно, оскільки ЦК України передбачено інший порядок її оформлення.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила ухвалу суду скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника заявника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки вбачається спір про право, який пов`язаний з визначенням додаткового строку для прийняття спадщини у порядку, передбаченому ст. 1272 Цивільного кодексу України.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що 18.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском 6-місячного строку для її прийняття. Вказує, що у випадку встановлення факту постійного проживання з померлою, заявник вважатиметься таким, що прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України.

Разом з тим, заявник посилалась на те, що вона є онукою ОСОБА_4 та єдиною спадкоємицею за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Вісімнадцятої нотаріальної контори м. Києва Сірай В.І. 29 червня 1994 року. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_1 . Заявник спадщину прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. На момент смерті спадкодавець була зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою.

У заяві заявник зазначила, що вона є власником Ѕ частки вищезазначеної квартири, та постійно проживала в цій квартирі на момент смерті спадкодавця, тобто на час відкриття спадщини, однак не була зареєстрована. ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, спору щодо спадкового майна немає.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем за заповітом до майна померлої баби ОСОБА_4 , не зверталась у передбачений законом шестимісячний строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, вважаючи, що у зв`язку з постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заявник є такою, що прийняла спадщину. Однак, на час відкриття спадщини зареєстроване місце проживання заявника не співпадало з місцем проживання її баби.

Отже, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано ОСОБА_1 до суду в порядку окремого провадження з метою захисту своїх прав та інтересів при вирішенні питання щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а не для вирішення спору про право на спадщину чи встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте суд першої інстанції вищевикладене не врахував, не з`ясував наявність інших спадкоємців та не звернув уваги, що заявник звернулась до суду з заявою з метою захисту своїх прав та інтересів при вирішенні питання щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому висновок суду першої інстанції про те, що з заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право є передчасним.

Суд першої інстанції, посилаючись на те, що вимога про встановлення факту постійного проживання пов`язана з вимогою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на яку можуть мати права інші спадкоємці, не зазначив, хто саме є спадкоємцем, який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини за заповітом.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, зазначаючи, що із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, суд не вказав, між якими особами виник такий спір, не врахувавши, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.

З огляду на викладене, суди першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що існує спір про право та зробив передчасний висновок про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі.

Відповідно до ч.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 6 серпня 2020 рокупостановлена з порушенням вимог процесуального права, тому існують підстави для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375- 379, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.