ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 611/1011/19

провадження № 22-ц/818/4034/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 7 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Коптєва Ю.А. (повний текст складений 13 квітня 2020 року),

у с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, за період з 2014 року по 2019 рік, у розмірі 37900 грн. 71 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2011 року у справі №2-а-323/11 Управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області зобов`язане здійснити перерахунок державної пенсії, починаючи з 01.02.2011, та провести відповідні виплати недоплаченої суми пенсії. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року у справі № 820/3431/18 Ізюмське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області зобов`язане прийняти рішення про донарахування ОСОБА_1 державної і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року на підставі постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2011 року у справі №2-а-323/11. Довідкою Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області № 13774 від 20.09.2018 визначено, що за рішенням суду від 27.06.2018 у справі № 820/3431/18 ОСОБА_1 донарахована, але не виплачена державна та додаткова пенсія за шкоду, завдану здоров`ю, в сумі 34 996 грн 6 коп. Оскільки відповідач прострочив виконання обов`язку з виплати пенсії на користь ОСОБА_1 у відповідному розмірі, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою пенсії складе 37900 грн 71 коп, що підлягають стягненню з відповідача на підставі статті 22 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), ст. 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (надалі Порядок).

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, статтею 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, що вбачається з положень ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та положень Порядку, які дають підстави вважати, що нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати пенсії складає більше, ніж на один місяць, тому суд уважав вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати обґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області подана апеляційна скарга, у якій управління просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. А саме, сума пенсії, яка нарахована позивачу, носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», нарахована пенсія не виплачується позивачу не з вини органу Пенсійного фонду України, а через Порядок. До того ж між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2012 року у справі №2002/2-а-323/11, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2011 року, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області здійснити на користь ОСОБА_1 перерахунок державної пенсії, призначеної відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, як інваліду третьої групи, а також здійснити перерахунок щомісячної додаткової пенсії відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01.02.2011, та провести відповідні виплати недоплаченої суми пенсії з урахуванням раніше здійснених виплат (а.с.4-7).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року у справі № 820/3431/18, що розміщене у Єдиному державному реєстрі судових рішень, визнано протиправною відмову Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі Ізюмське УПФУ) у донарахуванні та виплаті ОСОБА_2 державної і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року на підставі постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2011 року у справі №2002/2-а-323/11 у розмірі 6,5 мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язано Ізюмське УПФУ прийняти рішення про донарахування ОСОБА_1 державної і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року на підставі постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2011 року у справі №2-а-323/11.

На виконання зазначеного рішення суду 11.09.2018 Харківський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист (а.с. 9).

З відповіді на запит, наданої Ізюмським УПФУ 20 вересня 2018 року за №13774/14-11, вбачається, що ОСОБА_1 нарахована заборгованість (по виплаті державної і додаткової пенсії) у розмірі 34 996 грн. 06 коп. за період з 01.01.2014 року по 02.08.2014 року. Виплата буде проведена відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсій, що фінансуються з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 (а.с. 8).

Барвінківський районний суд Харківської області звертався до Головного управління Пенсійного фонду України з запитом про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 червня 2018 року по адміністративній справі №820/3431/18, а також надання інформації щодо здійсненого перерахунку та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до ст. 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи за постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 26 квітня 2011 року у справі №2002/2-а-323/11 (а.с. 18). Але відповіді на запит суд не отримав.

У клопотанні відповідача від 02.12.2019 зазначається, що ОСОБА_1 нарахована заборгованість (по виплаті державної і додаткової пенсії) у розмірі 34 996,06 грн., яка буде виплачена згідно постанови Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 (а.с.27).

Відповідач в апеляційній скарзі наголошує про порушенні судом першої інстанції правил підсудності, оскільки між сторонами у справі наявний спір, що є публічно-правовим і виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень. Тому справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суду апеляційної інстанції вважає, що надані апелянтом аргументи з приводу не дотримання судом правил підсудності не є обґрунтованими.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У Рішенні Конституційного Суду України (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами; невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Так, однією з гарантій реалізації конституційного права на соціальне забезпечення є судовий захист відповідного права.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Виходячи з предметної юрисдикції адміністративних судів, визначеної ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), справи, пов`язані із захистом соціальних прав громадян, розглядаються у порядку адміністративного судочинства. Так, відповідно до частини 6 статті 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі визначальною ознакою є характер спірних правовідносин.

Колегія суддів відзначає, що у своїй постанові від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556 цс 19) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу що слід розрізняти вимоги щодо стягнення недоотриманої суми пенсії (борг за пенсійними виплатами) та стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати. Й у справі № 676/1557/16-ц (провадження №14-197 цс 19) в постанові від 3 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки відповідач вже погасив борг за пенсійними виплатами позивачу, а ця справа стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру, тобто позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, то такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

З позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що спір між сторонами стосується захисту права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати йому пенсії належного розміру. Факт прострочення строків виплати пенсії позивачу відповідачем не спростований. Таким чином, при поданні позовної заяви ОСОБА_1 не заявляв вимогу вирішувати публічно-правовий спір, тож колегія суддів, ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, погоджується із висновком суду першої інстанції про обрання ОСОБА_1 правильного способу захисту, який не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу - права позивача на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру.

Тому стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків виплати пенсії не є стягненням боргу за пенсійними виплатами і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (надалі Закон № 2050-ІІІ) та Порядком.

Згідно зі ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто ст. 2 Закону № 2050-ІІІ прямо передбачено, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема, пенсії.

Пунктами 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

В межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Тому доводи відповідача, подані у апеляційній скарзі, що пенсія не підпадає під визначення доходу, передбаченого Законом № 2050-ІІІ, є такими, що не можуть бути прийняті судом до уваги.

Дія нормативних актів щодо проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом Пенсійного фонду України) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з п. 2 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Оскільки розмір стягнутої судом першої інстанції компенсації втрати частини доходів не оспорюється відповідачем, апеляційний суд не вправі перевіряти законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій частині та виходити за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Тому апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2020 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна