Справа № 459/2217/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1030/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Фейір К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 608810 грн. заборгованості, за договором позики від 24.02.2010 року з врахуванням інфляційних втрат та процентів за користування чужими коштами відповідно до розписки від 05.07.2018 року.

На обґрунтування позову послався на те, що 24.02.2010 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 16 900,00 доларів США, конкретні строки повернення суми позики не обумовлено. Однак вказує, що відповідачем повернення грошових коштів повинно було здійснюватися позивачу за його першою вимогою. На підтвердження укладеного договору відповідач написав 24.02.2010 року розписку. Зазначає про те, що звертався до відповідача у квіті 2018 року з вимогою повернення коштів, однак останній такі вимоги ігнорував та уникав зустрічей. 01.05.2018 року надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про повернення суми боргу протягом 30-ти днів з моменту її отримання, однак останній у відділенні поштового зв`язку відмовився отримувати лист, тому такий повернувся без виконання. В подальшому шляхом уточнення остаточної суми боргу відповідача останній написав розписку, де визнав суму боргу в розмірі .23 000,00 доларів США, яка станом на 05.07.2018 року складає 608 810,00 грн.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

03 листопада 2020 року від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в розгляді іншої справи. Колегія суддів вважає, що таке клопотання не підлягає до задоволення, оскільки явка сторін в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а представник позивача вправі обирати сам, яка справа для нього є в пріоритеті і така обставини як зайнятість представника в розгляді іншої справи не є поважною причиною для відкладення розгляду справи.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03 листопада 2020 року, є дата складення повного судового рішення 10 листопада 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 23000 доларів США, що станом на 30.01.2020 по курсу НБУ еквівалентно 571529,30 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки такі кошти відповідачем були фактично отримані, використані позичальником та не повернуті позивачу.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Як видно із матеріалів справи ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 16 920.00 доларів США, про що написав розписку. В розписці ствердив, що написав її власноручно (а.с. 6).

01.05.2018 позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про обов`язковість повернення суми боргу в розмірі 16920,00 доларів США протягом 30-ти днів з моменту отримання даної вимоги (а.с. 7, 8). Дану вимогу відповідач не отримав, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення (а.с. 10).

Згідно з копією розписки ОСОБА_1 від 05.07.2018 року останній позичив у ОСОБА_2 23 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути (а.с. 11).

У позовній заяві позивач зазначає, що станом на 05.07.2018 23 000,00 доларів США, які відповідач повинен був йому повернути, складає 608 810,00 грн. і оскільки вказані вище кошти відповідачем не повернуті, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій носвідчут передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положеннями ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.(ст. 629 ЦК України).

У відповідності із ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні.

Згідно із ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової- суми позичальнику.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Керуючись ч. 1 ст. 611 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Указана Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-1 цс 18.

Крім того у Постанові Верховного Суду України від 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом,

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статі 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо; у зобов»;язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений говором або законом чи іншим нормативно-правовим актом використання валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки, грошові зобов`язання відповідачем перед позивачем не були виконані за вимогою останнього, ОСОБА_1 допустив порушення прав ОСОБА_2 як позикодавця, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики в розмірі 23000 доларів, що еквівалентно на момент ухвалення рішення 571529,30 грн.

ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не довів, що він не отримував кошти в розмірі 16900 доларів США, а також в подальшому не визнавав борг в розмірі 23000 долари США, шляхом написання розписки від 05.07.2018, а також, що суму визнаного боргу він повернув позичальнику.

Слід звернути увагу, що розписка щодо отримання 23000 доларів написана ОСОБА_1 не містить жодних застережень, що такі кошти він не отримував. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що боргові розписки написані не ОСОБА_1 .

Щодо покликання скаржника на те, що він в суді першої інстанції в відзиві на позовну заяву порушував питання щодо застосування строків позовної давності, слід звернути увагу, що вжита в відзиві фраза «позивач пропустив строк давності» не є такою, яку можна вважати, заявою про застосування строку позовної давності.

Більше того, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права в межах строків позовної давності, оскільки станом на 05 липня 2017 року відповідач написаною розпискою визнав свій борг перед позивачем.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник