Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 504/551/16

провадження № 61-8392св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя -доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року у складі судді Вінської Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Приватне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 166,83 доларів США зі сплатою процентів за його користування у розмірі 10,08 % річних на строк до 25 березня 2013 року, а позичальник передав у заставу автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22 березня 2008 року.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладені договори поруки, згідно з якими останні зобов`язувалися нести відповідальність перед кредитором разом із ОСОБА_1 як солідарні боржники.

Позивач вказував, що ним виконано всі зобов`язання за кредитним договором від 26 березня 2008 року.

Проте, відповідачі взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами не виконують належним чином у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 38 934, 59 долара США, з яких: 6 686,93 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 430, 11 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 2 205 доларів США - заборгованість зі сплати комісії, 26 749, 34 доларів США - пеня; 9, 64 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 853,57 долара США - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 934, 59 долара США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 10 лютого 2016 року складає 1 009 963, 18 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просила відповідач.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», задоволено частково.

Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, яка станом на 10 лютого 2016 року складає 8 720, 50 доларів США, з яких: 2 645, 25 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 715 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 4 360,25 доларів США - пеня.

В решті позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», відмовлено.

Здійснено перерозподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору та договорів поруки. Умовами цих договорів встановлено строк позовної давності тривалістю у п`ять років. Оскільки кредитним договором встановлено кінцевий термін погашення кредиту до 25 березня 2013 року, тому саме з цієї дати розпочинається відлік строку позовної давності. Звернувшись 18 лютого 2016 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», не пропустив строк звернення до суду із вищевказаними позовними вимогами.

Проте, позивач пропустив п`ятирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 26 березня 2008 року по 18 лютого 2011 року.

Позовні вимоги до поручителів пред`явлено також в межах п`ятирічного строку, встановленого в договорах поруки.

Крім того, встановивши, що на час укладення договору поруки від 26 березня 2008 року ОСОБА_4 була неповнолітньою, проте цей договір діє, суд апеляційної інстанції стягнув з неї заборгованість за кредитним договором солідарно з боржником.

При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції зустрічний позов про визнання договору поруки від 26 березня 2008 року недійсним, однак матеріали справи не містять процесуального рішення про прийняття цього зустрічного позову до спільного розгляду з позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», а в тексті рішення суду першої інстанції відсутні будь-які посилання на поданий ОСОБА_4 зустрічний позов та зустрічні позови, подані ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені зустрічні позови підлягають оцінці як письмові заперечення на позов ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу за відсутності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Крім того, судом першої інстанції не розглянуто зустрічні позови ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та не досліджено докази щодо встановлення обставин недійсності договорів поруки, які мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано цивільну справу.

03 серпня 2020 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 12 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 166,83 доларів США зі сплатою процентів за його користування у розмірі 10,08 % річних на строк до 25 березня 2013 року, а позичальник передав у заставу автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22 березня 2008 року.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладені договори поруки, згідно з якими останні зобов`язувалися нести відповідальність перед кредитором разом із ОСОБА_1 як солідарні боржники.

Станом на 10 лютого 2016 року заборгованість за кредитно-заставним договором становить 38 934, 59 долара США, з яких: 6 686,93 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 430, 11 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 2 205 доларів США - заборгованість зі сплати комісії, 26 749, 34 доларів США - пеня; 9, 64 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 853, 57 долара США - штраф (процентна складова).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За положеннями статей 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення із поручителів заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 720, 50 доларів США, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Суд апеляційної інстанції встановив, що строк дії кредитного договору - до 25 березня 2013 року, вимогу про дострокове повернення кредиту до цього строку банк не направляв позичальнику і поручителям, тому право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у банку виникло саме з дати закінчення дії кредитного договору.

Порука не містить терміну позовної давності, такий термін встановлено лише щодо повернення кредиту, тому у договорах поруки зазначено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Подавши позов до суду у лютому 2016 року позивач не пропустив строк на звернення з позовом про стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором.

Проте, встановивши, що позивачем пропущено п`ятирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 26 березня 2008 року по 18 лютого 2011 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині у зв`язку з пропуском строку позовної давності про застосування якої заявлено відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина друга статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 30 ЦК України зазначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх виконання.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (частина перша статті 34 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників (частина друга статті 32 ЦК України).

За правилами частини першої статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

У частині другій статті 222 ЦК України зазначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Отже, правочини, вчинені неповнолітніми особами за межами їх цивільної дієздатності, вважаються відповідно до статті 203 ЦК України неправомірними, а вчинення ними таких дій може слугувати підставою недійсності укладеного ним правочину (стаття 215 ЦК України).

З урахуванням наведеного, правочини, вчинені неповнолітньою особою, можуть бути визнані судом недійсними, тобто вони є оспорюваними.

ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого 10 січня 2014 року Дарницьким районним відділом Головного управління Державної митної служби України в місті Києві (а. с. 44).

На час укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договору поруки від 26 березня 2008 року поручитель не досягла повноліття.

Проте, встановивши, що договір поруки від 26 березня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , не визнано судом недійсним і його недійсність не встановлена законом, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про його правомірність, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором солідарно з боржником.

При цьому, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 клопотання про проведення експертизи щодо встановлення належності підпису на договорі поруки саме їй не подавала (подавала лише в суді першої інстанції), а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати факти щодо обставин справи, які не були встановлені судом першої інстанції.

Крім того, 18 квітня 2016 року ОСОБА_4 подала до Комінтернівського районного суду Одеської області зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору поруки від 26 березня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею (а. с. 49).

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху у зв`язку з недодержанням вимог, встановлених статтями 119, 120 ЦПК України, а саме позивачем не додано до позовної заяви документ, який підтверджує сплату судового збору (а. с. 55).

20 травня 2016 року на виконання вимог ухвали суду ОСОБА_4 направила до суду квитанцію про сплату судового збору (а. с. 72-74).

Вирішуючи спір та ухвалюючи в подальшому рішення у справі, суд першої інстанції не вирішив питання щодо подальшого процесуального руху зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 .

Апеляційний суд звернув увагу на вказані обставини, однак не мав процесуальної можливості усунути зазначені недоліки суду першої інстанції, допущені під час прийняття зустрічного позову.

При цьому слід зазначити, що вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки можуть бути розглянуті в окремому позові, спільний розгляд такого позову із позовом, який є предметом перегляду, не є обов`язковим.

Крім того, 19 травня 2016 року ОСОБА_2 подала до Комінтернівського районного суду Одеської області зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору та визнання припиненим договору поруки (а. с. 80-81).

20 травня 2016 року до Комінтернівського районного суду Одеської області звернулась ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (а. с. 75-76).

Не здійснивши процесуальних дій щодо зустрічних позовних заяв відповідачів, суд першої інстанції у достатньому обсязі не сприяв сторонам у реалізації їх процесуальних прав.

Зустрічний позов - самостійна позовна вимога, заявлена відповідачем у процесі, який вже виник, для спільного розгляду з первісним з метою захисту своїх інтересів.

Оскільки необхідність зв`язку між зустрічною та первісною вимогами не усуває самостійного характеру зустрічного позову, тому відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не позбавлені права подати до суду самостійні позови про визнання недійсними договорів поруки.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд апеляційної інстанції, під час перегляду справи, діяв в межах доводів та вимог апеляційної скарги й досліджував докази, які містяться в матеріалах справи, що стосувалися фактів, на які учасники справи посилалися в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Таким чином, судове рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до статті 263 ЦПК України, тому не підлягають скасуванню в цій частині.

Разом з тим, ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду апеляційної інстанції, тому воно в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», до нього не переглядається.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки судом були вжиті всі заходи для належного повідомлення всіх учасників процесу.

Зокрема, ОСОБА_3 отримала повістку про виклик у судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції на 12 грудня 2019 року (а. с. 169), її представник ОСОБА_6 брав участь у судовому засіданні, яке відбулося 12 грудня 2019 року, а також він під розписку був повідомлений про слухання справи 09 квітня 2020 року (а. с. 205).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 двічі направлялися повістки про виклик у судове засідання, призначене на 12 грудня 2019 року, проте до суду поверталися рекомендовані повідомлення з відмітками: «адресат вибув», «за закінченням встановленого строку зберігання». Повістки про виклик у судове засідання, призначене на 09 квітня 2020 року, направлені на відомі суду адреси ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , також повернуті до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

На запит суду, направлений до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ГУ ДМС в Київській області, надано відповідь, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по м. Одесі та Одеській області не значаться.

Оскільки зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суду не відоме, тому виклик їх до суду здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку частини одинадцятої статті 128 ЦПК України (а. с. 219-222).

Таким чином, суд апеляційної інстанції діяв в межах норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судове рішення суду апеляційної інстанції в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року в частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

Є. В. Петров

І. М. Фаловська

С. П. Штелик