Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/2880/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Запорізького міського центру зайнятості на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року у справі за позовом Запорізького міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Запорізький міський центр зайнятості звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь кошти, що: - були виплачені йому як допомога по безробіттю за період з 09.04.2019 по 08.07.2019, у розмірі 23074,68 грн.; - кошти, що були витрачені на професійне навчання у розмірі 421,19 грн., а також судовий збір 1921,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 20.03.2019 до нього звернувся ОСОБА_1 . Наказом від 27.03.2019 №НТ190327 з 21.03.2019 відповідачу був наданий статус безробітного та наказом від 28.03.2019 №НТ190328 йому було призначено допомогу по безробіттю з 28.03.2019 по 21.03.2020, як застрахованій особі залежно від страхового стажу. Під час перебування на обліку у Запорізькому міському центрі зайнятості як безробітний, ОСОБА_1 виявив бажання отримати допомогу по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності. 12.07.2019 на засіданні комісії з питань одноразової виплати допомоги по безробітті для організації підприємницької діяльності ОСОБА_1 повідомив, що зареєстрований в Єдиному реєстрі адвокатів України та має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю з 09.04.2019, яке зупинено лише з 27.05.2019. На підставі висновку комісії з питань одноразової виплати допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності, у зв`язку з виявленням інформації про наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, наказом від 15.07.2019 № 343-0 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності. Дана інформацію зазначена в Єдиному реєстрі адвокатів України та зафіксована актом від 15.07.2019, згідно з яким ОСОБА_1 обліковується у Раді адвокатів Запорізької області, свідоцтво № 002110 , номер рішення 08 від 09.04.2019. З метою проведення розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення Запорізьким міським центром зайнятості направлено запит до Ради адвокатів Запорізької області, яка підтвердила наявність свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю з 09.04.2019 про що, складено акт розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 29.07.2019. ОСОБА_1 не скористався своїм правом і не зупинив дію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю з 09.04.2019, а зупинив лише з 27.05.2019 року, під час перебування на обліку у Запорізькому міському центрі зайнятості як безробітний, а тому не мав права на перебування у статусі безробітного і призначення виплати допомоги по безробіттю. Наказом від 29.07.2019 №НТ190729 відповідачу було припинено виплату допомогу по безробіттю та припинено реєстрацію безробітного у зв`язку з встановленням факту виконання зареєстрованим безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом діяльності згідно із статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення» відповідно до абз. 19 пп. 1 п. 30 «Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу», затвердженого постановою КМУ від 19.09.2018 № 792 з 29.07.2019.Оскільки відповідач не повідомив Запорізький міський центр зайнятості про те, що він отримав свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю з 09.04.2019, тобто про умови, що впливають на виплату допомоги по безробіттю, то повинен повернути, незаконно отриману ним допомогу по безробіттю, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» за період з 09.04.2019 по 08.07.2019 у розмірі 23074,68 грн. отриману обманним шляхом та вартість наданих соціальних послуг (навчання з питань підприємництва) у розмірі 421,19 грн. у загальній сумі 23495,87грн.

Запорізьким міським центром зайнятості прийнято наказ № 365-0 від 31.07.2019 «Про відшкодування матеріального забезпечення та вартості наданих соціальний послуг». 31.07.2019 відповідачу надіслано претензію з пропозицією про повернення неправомірно отриманої допомоги по безробіттю та вартості наданої соціальної послуги у загальній сумі 23495,87 грн. в добровільному порядку у 15-денний строк з моменту отримання листа. 06.08.2019 відповідачем було отримано лист. На теперішній час відповідачем заборгованість не погашено.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Апаллонову Ю.В. (а.с. 23).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 25) провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року (а.с. 130-133) у позові Запорізького міського центру зайнятості у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Запорізький міський центр зайнятості у своїй апеляційній скарзі (а.с. 140-143) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 149).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 17 вересня 2020 року (а.с. 159), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 163).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 164-171).

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача Запорізького міського центру зайнятості у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі справі, керувався ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 76-81, 89, 263-265, 268, 273-279 ЦПК України та виходив із того, що: - не доведено наявність у діях відповідача прямого умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при отриманні ним допомоги по безробіттю за період з 09.04.2019 по 08.07.2019, у розмірі 23074,68 грн.; міський центр є неналежним позивачем за позовом в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів, що були витрачені на професійне навчання останнього у розмірі 421,19 грн.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, проданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 13.03.2019 року був звільнений з прокуратури Запорізької області.

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького міського центру зайнятості заявою про надання статусу безробітного (а.с.6).

27 березня 2019 року відповідачем прийнято рішення №НТ190327 про надання позивачу статусу безробітного з 21.03.2019, а 28 березня 2019 року прийнято рішення №НТ 190328 про призначення допомоги по безробіттю з цього ж дня.

09.07.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про розгляд та затвердження розробленого бізнес-плану.

12.07.2019 відбулось засідання комісії з питань одноразової виплати допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності в ході якого позивач повідомив про наявність у нього свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, яке отримано 16.05.2019 та зупинено 27.05.2019 (а.с. 14).

15.07.2019 року позивачем було складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» (а.с.8).

В наведеному акті зазначено, що згідно отриманої інформації, в період перебування на обліку в центрі зайнятості, позивач з 09.04.2019 року зареєстрований в Єдиному реєстрі адвокатів України (номер свідоцтва 002110) та з 09.04.2019 року належав до категорії зайнятого населення, що свідчить про порушення останнім вимог чинного законодавства.

15.07.2019 року позивачем було прийнято наказ №343-о (а.с.15), яким відмовлено позивачу у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності.

16.07.2019 відповідача було ознайомлено із наказом №343-о від 15.07.2019 «Про відмову у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності» у зв`язку з виявленням факту зайнятості.

29 липня 2019 року виплату допомоги по безробіттю позивачеві було припинено; також припинено реєстрацію безробітного та вирішено повернути виплати, про що видано наказ № НТ 190729 про припинення реєстрації позивача як безробітного та повернення виплат.. Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що підставою припинення реєстрації безробітного вказано: «у зв`язку з встановленням факту виконання зареєстрованим безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), зайняття іншим видом діяльності згідно із статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення» відповідно до абзацу 19 пп.1 п.30 Порядку.

ОСОБА_1 оскаржив рішення Запорізького міського центру зайнятості, оформлене наказом від 29.07.2019 року «Про припинення реєстрації безробітних» до Запорізького окружного адміністративного суду, рішенням якого від 24.10.2019 року, яке набрало законної сили 27.02.2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст. 49 ЦПК України позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Підставу позову складають зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Так, звертаючись до суду з позовом до відповідача, як на підставу позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 маючи з 21.03.2019 року статус безробітного та отримуючи виплати допомоги по безробіттю, 09.04.2020 року отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, відповідно набув статусу самозайнятої особи, а тому останній допомогу по безробіттю отримав обманним шляхом.

Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог відповідач зазначав, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю отримав лише 16 травня 2020 року, у цей же день подав заяву про внесення відомостей до ЄРАУ, однак відповідні відомості фактично були внесені до Єдиного реєстру адвокатів України 20-23.07.2019, однак він жодною діяльністю не здійснював, дію свідоцтва зупинив 27.05.2019 року, доходів не отримував (а.с.55).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право на соціальний захист є невід`ємним конституційним правом громадян (ст. 64 Конституції України).

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Ч. ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

У п. 1 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вказано, що право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності, а частиною 4 передбачено, що право на заняття адвокатською діяльністю поновлюється з дня, наступного за днем отримання радою адвокатів регіону заяви адвоката про поновлення права на заняття адвокатською діяльністю.

За приписами п. 1 ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

П. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно п. 8 ч.1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного припиняється у разі, зокрема: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

За ч. 3 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

В розумінні Податкового кодексу України та статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально є самозайнятою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", обов`язковими складовими набуття статусу адвоката є, зокрема, складення особою присяги адвоката України та отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Ч. 1 ст. 11 зазначеного вище Закону передбачено, що особа, стосовно якої Радою адвокатів регіону прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не пізніше тридцяти днів з дня прийняття цього рішення складає перед радою адвокатів регіону присягу адвоката України.

Особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України (ч. 1 ст. 12 цього Закону).

З системного аналізу наведених положень слідує, що чинне законодавство визначає процедуру набуття статусу адвоката, яка завершується складенням присяги адвоката України та безоплатним отриманням свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, тим самим, адвокатська діяльність є незалежною професійною діяльністю відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", відповідно з часу отримання адвокатом свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Верховним Судом у справі №750/9213/16-ц, постанова від 31.05.2018, №802/1206/17-а від 19.12.2018р зроблено висновок, що адвокатська діяльність є незалежною професійною діяльністю відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а тому відповідач не може вважатися незайнятою особою з часу отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, незалежно від часу взяття її на облік органами Державної фіскальної служби України.

Положеннями статей 6, 12, 31, 32 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що право особи на зайняття адвокатською діяльністю зберігається з моменту отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю до зупинення або припинення ним права на зайняття такою діяльністю. Ті обставини, що особа, яка отримала свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю не була взятий на облік в органах податкової служби як самозайнята особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, на які посилається відповідач, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Закону України "Про адвокатуру" та Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокат має право здійснювати адвокатську діяльність після отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та складання присяги адвоката України. Наявність зазначеного права чинним законодавством не пов`язано з реєстрацією адвоката в органах податкової служби як платника податків.

Встановлено також, що з метою проведення розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення Запорізьким міським центром зайнятості було направлено запит до Ради адвокатів Запорізької області.

Листом Ради адвокатів Запорізької області від 19.07.2019 №51 було підтверджено наявність свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 09.04.2019.

Радою адвокатів Запорізької області видано гр. ОСОБА_1 свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №ЗП 002110. В подальшому, на підставі поданої ним заяви зупинено - з 27.05.2019.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії присяги адвоката України, остання була складена позивачем 16.05.2019 року у цей же день подано заяву про внесення відомостей до ЄРАУ(а.с.52,54,55)

В подальшому, на підставі поданої ОСОБА_1 заяви, здійснення останнім адвокатської діяльності було зупинено з 27.05.2019 року.

Дата офіційного внесення відомостей до Єдиного державного реєстру адвокатів України є датою, що підтверджує відповідний статус. Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю засвідчує право особи на заняття відповідною діяльність і свідчить про те, що особа є самозайнятою.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у період з 09.04.2019 року по 16.05.2019 позивач не міг здійснювати адвокатську діяльність, враховуючи відсутність свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, яке отримав лише 16.05.2019 року і набувши відповідного статусу 16.05.2019 року - 27.05.2019 зупинив свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Те, що відповідач не був взятий на облік в органах податкової служби як самозайнята особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, відповідно до Закону України "Про адвокатуру" та Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокат має право здійснювати адвокатську діяльність після отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та складання присяги адвоката України. Наявність зазначеного права чинним законодавством не пов`язано з реєстрацією адвоката в органах податкової служби як платника податків, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що доводи відповідача в цій частині не заслуговують на увагу.

Разом із тим, ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на випадок безробіття" передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. Відтак, позивач, в даному випадку, повинен довести вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Вирішуючи вказаний спір, виходячи із принципів пропорційності, виваженості і справедливості, суд першої інстанції, правильно враховуючи ті обставини, що ОСОБА_1 практично одразу скористався правом зупинити свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, про що через незначний проміжок часу після отримання свідоцтва подав відповідну заяву, іншого доходу, окрім допомоги по безробіттю, у цей період часу не отримував, повідомив про наявність зупиненого свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю самостійно, а тому з урахуванням незначної тривалості цього періоду, позивач не довів вину застрахованої особи у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття та умислу на зловживання своїми обов`язками, а тому, суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача щодо отримання допомоги обманним шляхом жодним належним доказом не підтверджені.

Таким чином, враховуючи та аналізуючи усі надані докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявність у діях відповідача прямого умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей.

Щодо вимог про стягнення вартості наданих соціальних послуг (навчання) у розмірі 421,19 грн. з ОСОБА_1 на користь Запорізького обласного центру зайнятості, то в задоволенні цих вимог суд першої інстанції правильно відмовив, оскільки, позивачем не доведено право вимоги цих коштів. Довіреності від Запорізького обласного центру зайнятості, яка б надавала Запорізькому міському центру зайнятості повноваження на звернення до суду із позовом в інтересах Запорізького обласного центру зайнятості в матеріалах справи немає, Запорізький обласний центр зайнятості з позовом до суду не звертався, позивачем до участі у справі не притягувався.

Доводи апеляційної скарги позивача Запорізького міського центру зайнятості є такими, що дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, викладену в його позові у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Відповідачем складено присягу адвоката України та отримано свідоцтво 16.05.2019 року. У період з 09.04.2019 року по 16.05.2019 року відповідач не мав права здійснювати адвокатську діяльність у зв`язку із відсутністю свідоцтва, у зв`язку із чим позовні вимоги позивача про стягнення допомоги по безробіттю за період з 09.04.2019 року по 16.05.2019 року є безпідставними.

Після складання присяги адвоката України (16.05.2019 року) та отримання свідоцтва (16.05.2019 року) відповідач адвокатську діяльність в одній із форм, передбачених законом, не здійснював та, відповідно, до зайнятого (самозайнятого) населення не належав.

При вищевикладених обставинах, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у діях відповідача відсутня недобросовісність, а тому кошти у вигляді допомоги по безробіттю у цій справі не підлягають поверненню в силу вимог ст. 1215 ЦК України.

Судом першої інстанції було також правильно встановлено, що відповідач мав діюче свідоцтво лише 7 (сім) робочих днів.

З урахуванням одноденної тривалості діючого свідоцтва, позбавлення відповідача права на одержання допомоги по безробіттю з формальних підстав (несвоєчасне повідомлення про факт отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю) є непропорційним, що узгоджується із висновком ВС у постанові від 29.10.2019 у справі ЄУН 137/558/17, яку правильно у цій справі врахував суд першої інстанції на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Також, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі, що міський центр є неналежним позивачем за позовом в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів, що були витрачені обласним центром на професійне навчання останнього у розмірі 421,19 грн.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача Запорізького міського центру зайнятості, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача Запорізького міського центру зайнятості не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 09.11.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.