22-ц/804/3581/20
265/3034/19

Головуючий у 1-й інстанції Адамова Т.С.
У Х В А Л А

16 листопада 2020 року м.Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі судді Мироненко І.П. перевіривши матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про визнання незаконної відмови щодо зняття з реєстрації осіб та зобов`язання зняти з реєстрації,-

в с т а н о в и в:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, 09 листопада 2020 року ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу в якій ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що копію оскаржуваного рішення суду отримано 20 жовтня 2020 року.

Між тим, апеляційне провадження за даною скаргою не може бути відкрито апеляційним судом з наступних підстав.

Статтею 10 Конституції України зазначено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Нормами частини 1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Положеннями ч. 1 ст. 9 ЦПК України також зазначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа № 10-рп/99) вказано, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9, а саме у п. 9 визначено, що згідно зі ст. 10 Конституції державною мовою в Україні є українська мова, всебічний розвиток і функціонування якої в усіх сферах суспільного життя на всій території України забезпечується державою. Виходячи з цього конституційного положення судочинство в Україні має провадитися українською мовою. На виконання ч. 4 ст. 10 Конституції суд за клопотанням осіб, які беруть участь у розгляді справи, зобов`язаний застосовувати при провадженні судочинства й іншу мову в порядку, визначеному законом (наприклад, Кримінально-процесуальним, Цивільним процесуальним кодексами).

Рішенням Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 8-рп/2008 у справі № 1-18/2008 встановлено, що відповідно до ст. 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15.05.2003 N 802-IV.

Разом з тим суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду. Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до ст. 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

За частиною 4 ст. 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку встановленому цим Кодексом.

Таким чином, судовий процес може бути ініційований шляхом подання відповідної заяви (скарги), що повинна бути викладена державною мовою, тобто українською мовою.

І тільки в подальшому, під час власне самого судового процесу, його учаснику гарантується право на використання рідної мови або мови, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга має бути викладена державною (українською) мовою.

Така правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 01 липня 2019 року у справі №243/10706/18 року, від 12 серпня 2019 року у справі №243/10706/18, у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №520/6952/19, у яких відповідні судді доходили висновків про залишення без руху скарг, поданих не державною мовою, з наданням строку для подання скарги, викладеної державною мовою, або її перекладу та повернення скарг у зв`язку з не усуненням їх недоліків.

Європейського суду з прав людини у пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 13 Конвенції про права осіб з інвалідністю, що ратифікована Законом України № 1767-VI від 16.12.2009 (далі-Конвенція) держави-учасниці забезпечують особам з інвалідністю нарівні з іншими ефективний доступ до правосуддя, зокрема передбачаючи процесуальні та відповідні вікові корективи, які полегшують виконання ними своєї ефективної ролі прямих і опосередкованих учасників, у тому числі свідків, на всіх стадіях юридичного процесу, зокрема на стадії розслідування та інших стадіях попереднього провадження.

Щоб сприяти забезпеченню особам з інвалідністю ефективного доступу до правосуддя, держави-учасниці сприяють належному навчанню осіб, які працюють у сфері здійснення правосуддя, зокрема в поліції та пенітенціарній системі.

Відповідно до частини 4 статті 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності особам з інвалідністю передбачали належні та ефективні гарантії недопущення зловживань відповідно до міжнародного права з прав людини. Такі гарантії повинні забезпечувати, щоб заходи, пов`язані з реалізацією правоздатності, орієнтувалися на повагу до прав, волі та переваг особи, були вільні від конфлікту інтересів і недоречного впливу, були співрозмірними обставинам цієї особи й пристосовані до них, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Ці гарантії повинні бути пропорційними мірі, якою такі заходи зачіпають права та інтереси цієї особи.

Донецький апеляційний суд зазначає, що у разі, якщо скаржник не володіє українською мовою, то соціально незахищеним верствам населення Законом України "Про безоплатну правову допомогу" гарантовано державою надання відповідних правових послуг за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Для реалізації своїх прав особа має звернутися до відповідного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Проте, в порушення норм ст. 9 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 викладена не державною мовою, тому суд вважає доцільним залишити подану апеляційну скаргу без руху.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 має надіслати до Донецького апеляційного суду ідентичну за змістом апеляційну скаргу, викладену державною (українською) мовою, надавши її копії відповідно до кількості учасників справи.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст.357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст.356 цього Кодексу, застосовуються положення ст.185 цього Кодексу.

Ураховуючи вищезазначене, апеляційну скаргу слід залишити без руху та надати заявникові строк для усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року - залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для подання апеляційної скарги, складеної державною мовою, з доданими копіями за кількістю учасників справи.

Якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк заявник виконає зазначені вимоги, апеляційна скарга вважатиметься поданою в день її первісного подання. Інакше, буде вирішуватись питання про визнання її неподаною і поверненню заявнику.

Суддя