Справа № 503/2043/19
Провадження № 2/503/108/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюк Б.С.,

при секретарі Клемпуш Ю.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини. В позові зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . Після його смерті залишилась спадщина. Позивач вказує, що являється спадкоємцем за законом після померлого та прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном. Однак не може оформити право на спадщину, так як протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому на даний час не може підтвердити своє право на спадкування. Свої доводи з приводу того, що вона вступила в управління спадковим майном обґрунтовує тим, що батько постійно проживав у будинку, який належав позивачу на праві приватної власності. Після смерті батька вона проводила його поховання та залишила зберігати в своєму будинку його речі, в тому числі його документи. Просила позов задовольнити.

Відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву, однак враховуючи що відзив подано з пропуском процесуального строку, передбаченого ст. 178 ЦПК України та без клопотання про його поновлення й без посилання на обставини, які зумовили пропуск відповідного процесуального строку, суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві.

Представником позивача в судовому засіданні було подано заяву про збільшення позовних вимог, однак дана зава була повернута, оскільки її подано після закінчення підготовчого засідання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, вказуючи, що позивач не прийняла спадщину, оскільки не зазначила в управління яким майном вона вступила та не могла цього зробити так як майно батька, після його смерті, забрав відповідач. Також вважає, що зберігання документів батька не може свідчити про прийняття спадщини, оскільки документи які позивач зберігала у себе не являються правовстановлюючими. Із вказаних підстав у задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши сторін у справі, допитавши свідків, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Як встановлено судом, спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 1 січня 2004 року, а тому необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Положеннями частин 1 та 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З повідомлення Кодимської державної нотаріальної контори вбачається, що позивач після смерті ОСОБА_5 в держнотконтору не зверталася. На спадщину заявив ОСОБА_2 на підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 травня 2019 року.

ЦК УРСР 1963 року не містив конкретного визначення у чому саме полягав вступ спадкоємця в управління або володіння спадковим майном, а також не містив визначення майна, в управління або володіння яким необхідно було вступити спадкоємцю для прийняття спадщини.

Поряд з цим, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

З наведеного слід зробити висновок, що під фактичним вступом в управління чи володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання будь-якого майна, яке належало спадкодавцю, оскільки перелік документів на підтвердження таких дій, визначений у вищевказаній Інструкції, не є вичерпним.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 1985 року позивач набула у власність житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що батько позивача та відповідача ОСОБА_5 постійно проживав у будинку позивача до моменту смерті.

Згідно частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних сторонами вищевказаних обставин або добровільності їх визнання.

Також судом встановлено, що позивачем було збережено після смерті батька його документи, свідоцтво про його народження та свідоцтво про одруження. Копії даних документів містяться у справі.

Допитані в судовому засіданні, в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що за життя батьки позивача та відповідача говорили, що після їх смерті земельна ділянка належна батькові залишиться відповідачу, а матері позивачу, а тому вважають, що позивач не мала б претендувати на спадщину, яка залишилась після смерті батька. При цьому пояснили, що після смерті ОСОБА_5 відповідач дійсно забрав належне йому майно, зокрема верстат, молотки та інше подібне майно, яке саме не пам`ятають, оскільки пройшло багато часу. Також вказали, що відповідач забрав не все належне батьку майно, якась його частина залишилась у будинку позивача, однак вони також не можуть конкретно зазначити, яке саме майно залишилось.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач, зберігши у власному будинку документи спадкодавця, його майно та розпорядившись, належною померлому частиною спадкового майна, шляхом надання дозволу відповідачу забрати це майно з будинку позивача, вступила у володіння та управління спадковим майном, а тому має право на спадкування відповідно до ст.534 ЦК УРСР 1963 року.

Доводи відповідача та його представника суд вважає безпідставними, оскільки вони висловлені без будь-якого правового обґрунтування та спростовані за результатами судового розгляду.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 168,40 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини задовольнити повністю.

Встановити факт прийняття ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, в розмірі 768 грн. (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП не встановлено.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне рішення суду складено 13 листопада 2020 року.

Суддя Б.С. Сердюк