Справа № 409/656/19
РІШЕННЯ

іменем України

12 листопада 2020 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Реки А.С.

за участю секретарів судового засідання Вітер І.П., Вєдєрникової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власностіта стягнення витрат на поховання,

за участі представника позивача адвоката Гіммельфарба С.Ю.,

Встановив:

Позивач 19 березня 2019 року звернулася до Білокуракінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості спадкування.

Ухвалою судді Білокуракінського районного суду Луганської області від 27 травня 2019 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У відповідності до ухвали Луганського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року було визначено підсудність вищевказаної цивільної справи Сватівському районному суду Луганської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2019 року цивільна справа була розподілена до провадження судді Сватівського районного суду Луганської області Реки А.С.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 30 квітня 2020 року було прийнято до провадження уточнену позовну заяву (заяву про збільшення позовних вимог), подану позивачем ОСОБА_1 .

Згідно ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 18 травня 2020 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власностіта стягнення витрат на поховання, призначено до судового розгляду.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що починаючи з грудня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, крім того за вказаною адресою ОСОБА_4 був зареєстрований, тобто вони мали повноцінні сімейні відносини, але шлюб не був офіційно зареєстрований, спільних дітей вони не мали та в інших зареєстрованих шлюбах не перебували. Окрім того, проживаючи однією сім`єю за спільні кошти ними було набуто у власність та зареєстровано 02.09.2017 року на ім`я ОСОБА_4 автомобіль AUDI А4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , синього кольору. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Білокуракине Луганської області, усі витрати, пов`язані із його похованням, позивач понесла одноособово. Оскільки вони із ОСОБА_4 проживали разом та мали взаємні права та обов`язки, особисті речі померлого та оригінали правовстановлюючих документів на належне ОСОБА_4 майно перебували у неї. Значну частину документів та особистих речей після смерті ОСОБА_4 вона віддала його колишній дружині, з якою у ОСОБА_4 є спільна дитина. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідне їй для встановлення права власності на автомобіль AUDI А4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , синього кольору, який був придбаний під час їх спільного з ОСОБА_4 проживання. З відомостей, отриманих з відкритих джерел, вартість вказаного автомобіля становить 125000 грн., таким чином вартість Ѕ частини становить 62500 грн. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 є його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Просить суд встановити факт того, що вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з грудня 2016 року по день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на автомобіль AUDI A4 синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 . Також, просить стягнути з спадкоємця ОСОБА_4 його сина ОСОБА_2 компенсацію витрат на поховання та виконання обрядових дій у розмірі 17610 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З ОСОБА_4 вона познайомилася влітку 2016 року, спочатку вони просто спілкувалися, а потім, в грудні 2016 року, почали проживати разом у неї в будинку однією сім`єю. ОСОБА_4 спочатку був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за іншою адресою, але згодом зареєструвався у її будинку. Вони проживали разом як чоловік та дружина, ОСОБА_4 познайомив її зі своїм сином ОСОБА_5 , який проживав у них на вихідних та під час канікул. Вони з ОСОБА_4 мали спільний бюджет, разом відкладали гроші та розпоряджалися ними. За час їх сумісного проживання у 2017 році вони разом продали автомобіль ОСОБА_4 ВАЗ-2110 за 2000 доларів США, додали грошей та у лютому 2017 року придбали інше авто ВАЗ за 4500 доларів США, яке разом знайшли в мережі Інтернет. З грошей, за які було придбано автомобіль 2000 доларів США належали ОСОБА_4 та були отримані за продаж автомобілю, а 2500 доларів США додала вона. У вересні 2017 року вони з ОСОБА_4 продали автомобіль ВАЗ за 4500 доларів США, додали до виручених коштів 1500 доларів США та придбали нове авто AUDI A4 за 6000 доларів США. Автомобіль вони купували разом, з ними також їздив син ОСОБА_4 ОСОБА_6 . Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_4 . Зазначила, що протягом 2016-2018 років вона працювала бухгалтером на різних підприємствах, її заробітна плата за вказаний період коливалася від 5000 грн. до 7000 грн. на місяць. Також, вона здає в оренду земельні ділянки, від яких має дохід: у 2016 році 10000 грн.; у 2017 році 20000 грн.; у 2018 році 20000 грн. ОСОБА_4 отримував пенсію, з якої сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина, та допомогу як ВПО. Вказала, що похованням ОСОБА_4 займалася виключно вона, син та колишня дружина померлого ОСОБА_4 участі у витратах на поховання не брали. Вона отримала допомогу від держави на поховання ОСОБА_4 у розмірі приблизно 3200 грн., на стягненні яких з відповідача не наполягає.

Представник позивача - адвокат Гіммельфарб С.О. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить задовольнити позов, з підстав зазначених у ньому.

Неповнолітній відповідач ОСОБА_2 та його законний представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позовну заяву, в якому вказано, що до часу проживання у будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був власником автомобіля ВАЗ-2115, 2006 року випуску, який в м. Сєвєродонецьку обміняв із доплатою на автомобіль AUDI A4. ОСОБА_2 з батьком разом в один день знімали з обліку автомобіль ВАЗ-2115 і ставили на облік спірний автомобіль AUDI A4, державний номер НОМЕР_1 , який був особистою власністю ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_1 ставить питання про визнання автомобілю AUDI A4 сумісною власністю, але не вказує яку суму грошей вона вклала в його придбання та відсутні докази походження даних коштів. ОСОБА_2 часто відвідував батька, який повідомив, що він та інші чоловіки проживають у ОСОБА_1 як внутрішньо переміщенні особи та сплачують їй за проживання. При цьому батько відповідача запевняв, що хоче поновити стосунки з матір`ю, але цього не сталося через його раптову смерть, цивільним чоловіком ОСОБА_1 померлий ОСОБА_4 не був. Також, вказано, що згідно ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну діяльність» особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із ст. 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання послуг. Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом. ОСОБА_1 добровільно взяла на себе поховання померлого і витрати з відповідачем не погоджувала. Окрім того, виконавцю волевиявлення померлого, або особі, яка зобов`язалася поховати померлого надається допомога на поховання, згідно ст. 13 Закону України «Про поховання та похоронну діяльність», але ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначає, в якій сумі нею було отримано допомогу на поховання ОСОБА_4 . Просять відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 з 2008 року. ОСОБА_4 знає з кінця 2016 року, він проживав з ОСОБА_1 однією родиною, до них часто приїздив син ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , вони усі разом ходили до магазину, їздили відпочивати на природу, робили консервацію. Вона часто відвідувала родину ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вони разом пили чай, святкували. В 2017 році до неї приходили ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та прохали позичити їм грошей у сумі 1000 доларів США для придбання автомобілю, але у неї коштів не було. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що останній як ВПО переїхав з м. Первомайська Луганської області, де залишилося його житло, тому ОСОБА_4 через мережу Інтернет підшукав новий, більш потужний, автомобіль, який був необхідний для поїздок до м. Первомайська Луганської області, оскільки дорога туди в поганому стані. Згодом вона дізналася, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали нове авто. Зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їй відомо, що вони разом їздили на територію проведення АТО, навідувати майно ОСОБА_4 , вона в цей час доглядала за будинком. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, його похованням займалася ОСОБА_1 , вона понесла значні витрати та займала гроші на організацію поховання. У день смерті ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 приходила колишня дружина ОСОБА_4 для того щоб забрати його речі та після сорока днів з дня смерті ОСОБА_4 його речі було віддано його колишній дружині за списком, під час передачі речей вона особисто була присутньою. ОСОБА_1 пропонувала колишній дружині ОСОБА_4 відшкодувати їй витрати на поховання, на що остання спочатку погодилася, а потім відмовилася. Для ОСОБА_1 сума у 17000 гривень була дуже значною, вона працювала бухгалтером у РДА, а ОСОБА_4 був пенсіонером. У ОСОБА_1 є земельна ділянка, яку вона здає в оренду та отримує за це кошти. Розмір доходів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їй не відомий. Також, їй не відомо, щоб ОСОБА_1 здавала житло в оренду.

Свідок ОСОБА_8 , допитаний у судовому засіданні пояснив, що є сусідом ОСОБА_1 . З 2015 року ОСОБА_4 жив на їх вулиці, а наприкінці 2016 року на початку 2017 року він почав проживати з ОСОБА_1 однією сім`єю. Він неодноразово бачив їх разом в магазинах, вони сумісно робили покупки, разом відпочивали із сином ОСОБА_4 . У них спочатку був автомобіль ВАЗ-2110, потім вони придбали інше авто ВАЗ-2115, продали його та придбали автомобіль AUDІ. Йому відомо, що перед тим, як придбати автомобіль AUDІ, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 продали старе авто. ОСОБА_9 прохала у нього 1000 доларів США у борг для придбання нового автомобілю, але у нього не було таких коштів. Витрати на поховання ОСОБА_4 понесла ОСОБА_1 , для неї це було фінансово та морально складно. 17000 гривень, які ОСОБА_1 витратила на поховання, були для неї значною сумою, адже джерелом її доходу була лише заробітна плата та гроші від здачі в оренду земельних ділянок. Йому невідомо про те, чи ОСОБА_1 здавала в оренду ОСОБА_4 чи іншим особам житло.

Свідок ОСОБА_10 , допитана у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 є її подругою з дитинства. Їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом у цивільному шлюбі з грудня 2016 року, вели спільне господарство. У них дома часто гостив неповнолітній син ОСОБА_4 . Їй відомо, що у ОСОБА_4 був автомобіль ВАЗ-2110, який вони продали та весною 2017 року разом з ОСОБА_1 придбали автомобіль ВАЗ-2115, потім його продали, додали грошей та у жовтні 2017 року придбали автомобіль AUDI. Звідки у них були на це кошти їй невідомо. ОСОБА_4 забирав ОСОБА_1 з роботи на цьому автомобілі та від нього їй відомо, що даний автомобіль вони придбали сумісно із ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 взяла на себе всі витрати на його поховання, гроші на поховання брала у неї в борг. Син ОСОБА_4 не брав участі у організації та оплаті витрат на поховання батька. Заробітна плата ОСОБА_1 , яка працювала бухгалтером, складала близько 5000 грн. 7000 грн. на місяць, також вона мала дохід від двох земельних ділянок, які здавала в оренду по 10000 грн. за кожну в кінці кожного року. Про доходи ОСОБА_4 їй нічого не відомо.

Суд, вислухавши позивача та її представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту громадянина України, серії НОМЕР_3 , виданого 23 травня 1997 року Білокуракинським РВУ МВС України в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 6-8, т.1).

ОСОБА_1 перебувала з 26.09.1987 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 , виданого 29.10.2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білокуракінського районного управління юстиції у Луганській області (а.с. 126, т. 2).

Згідно копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6821 від 11 вересня 2017 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, т. 1).

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_5 , виданого 13 жовтня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Луганської області, 05 квітня 2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 21, т.1).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 03 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Первомайського міського управління юстиції Луганської області (а.с. 138, т.1).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , 02 вересня 2017 року ОСОБА_4 придбав автомобіль марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та є його власником (а.с. 20, т.1).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Білокуракине Луганської області, на підтвердження чого було надано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого 08 листопада 2018 року Білокуракинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (а.с. 10. т.1).

15 березня 2019 року Виконавчим комітетом Білокуракинської селищної ради Білокуракинського району Луганської області на ім`я ОСОБА_1 було видано довідку № 02-26/1145 про те, що вона та ОСОБА_4 фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1 , з правами та обов`язками як чоловіка та дружини, мали спільний бюджет та вели спільне господарство (а.с. 13, т.1).

Згідно довідки № 3127, виданої 08 листопада 2018 року Виконавчим комітетом Білокуракинської селищної ради Білокуракинського району Луганської області на ім`я ОСОБА_1 , організацією поховання ОСОБА_4 займалася вона та всі понесені витрати взяла на себе (а.с.12).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 вказує, що з грудня 2016 року по листопад 2018 року вони з ОСОБА_4 проживали разом як чоловік та жінка однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, у зв`язку з чим просила встановити факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в даний період.

Також, позивач зазначала, що за час спільного проживання з відповідачем ними набуто за спільні кошти автомобіль марки AUDI A4.

Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337/5266/15-ц.

За змістом положень статті 74 СК України у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірного майна спільним позивач повинна довести, що на час придбання автомобіля вона та відповідач проживали однією сім`єю і джерелом набуття даного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Як вбачається з пояснень свідків, наданих в судовому засіданні, ОСОБА_4 з грудня 2016 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 сумісно з ОСОБА_1 , вони разом відвідували магазини, поралися по господарству, відзначали свята та відпочивали на природі. Але свідки не могли надати пояснень ні щодо розпорядження коштами, які б могли складати спільний бюджет, ні щодо особистих доходів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які б могли бути використані для набуття спільного майна. Окрім того, з пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_4 вирішив купити новий автомобіль, у зв`язку з необхідністю здійснювати поїздки до м. Первомайська Луганської області, де у ОСОБА_4 було нерухоме майно, яке належало особисто йому на праві власності, тобто для задоволення власних потреб. Таким чином, з пояснень свідків неможливо достовірно встановити наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільного бюджету, проведення ними спільних витрат, придбання майна, зокрема автомобіля марки AUDI A4, в інтересах сім`ї.

Крім цього, в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 є присяжною у Білокуракинському районному суді Луганської області і щорічно повинна подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (майнового стану). Як пояснила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , в декларації майнового стану за 2017 рік вона не зазначала в якості члена сім`ї ОСОБА_4 та в графі «рухоме майно» не відображала спірний автомобіль. Також, позивачем не надано доказів наявності грошових коштів, які, за її поясненнями, вона надавала для придбання спірного автомобілю та джерел їх походження.

Посилання позивач на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Проте, під час розгляду справи не знайшло підтвердження в спірних правовідносинах постійне ведення спільного побуту, бюджету, взаємне матеріальне забезпечення.

Позивач ОСОБА_1 , усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, в судовому засіданні не довела той факт, що джерелом набуття спірного майна, а саме автомобіля, є їхні спільні сумісні з ОСОБА_4 кошти або їхня спільна праця.

Довідка № 02-26/1145 від 15 березня 2019 року, складена депутатом Білокуракинської селищної ради Білокуракинського району Луганської області Рогозян Т.В., в якій зазначено про проживання ОСОБА_4 за адресою позивача та ведення з нею спільного господарства, не є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки обставини, вказані у довідці повинні бути підтверджені й іншими належними та допустимими доказами.

Також, інформація, викладена у довідці № 3127 від 08 листопада 2018 року, виданій Виконавчим комітетом Білокуракинської селищної ради спростовується відповіддю Білокуракинської селищної ради за № 02-26/4289 від 22 листопада 2019 року, з якої вбачається, що вказана довідка надана спеціалістом ІІ категорії ОСОБА_12 , яка згідно з Посадовою інструкцією має право на видачу довідок на підставі заяви/звернення на отримання відповідної Довідки, свідоцтва про смерть та Витягу про допомогу на поховання, який видається органами юстиції, для надання в органи, які здійснюватимуть виплату допомоги на поховання померлої особи. Факт понесення витрат на поховання померлого, ОСОБА_1 підтвердила особисто. Довідка вих. № 02-26/1145 від 15.03.2019 року про спільне господарство та спільний бюджет, надана Депутатом селищної ради Рогозян Т.В. зі слів ОСОБА_1 (а.с. 141, т.1).

З огляду на викладене, надаючи оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, суд вважає, що ОСОБА_1 не доведено належними доказами, що в період з грудня 2016 року по 06 листопада 2018 року вони з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю та набули у вказаний період у власність автомобіль під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 у період з грудня 2016 року по день смерті ОСОБА_4 06 листопада 2018 року та визнання права спільної сумісної власності на автомобіль AUDI А4, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , слід відмовити.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації витрат на поховання та виконання обрядових дій в розмірі 17610 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_6 , який прийняв спадщину після смерті батька шляхом звернення до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 47, т.1).

Позивачем до позовної заяви було додано видаткову накладну № 27053 від 15 грудня 2018 року на придбання у ТОВ «Білокуракинський хлібзавод» 50 пиріжків на загальну суму 210 грн., рахунок офіціанта Бару «Палуба» від 15.12.2018 року на оплату поминального обіду у кількості 25 порцій на загальну суму 1950 грн. та рахунок № 26 від 07.11.2018 року, виданий ФОП ОСОБА_13 на оплату поминального обіду у кількості 50 порцій на загальну суму 4500 грн. (а.с. 16,17,19, т.1).

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші).

Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Отже, витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодовувати які спадкоємці зобов`язані відповідно ст. 1232 ЦК України, тому понесені позивачем витрати на проведення поминальних обідів на загальну суму 6660 грн. стягненню з відповідача не підлягають.

Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд в своїй постанові від 19.03.2018 р. по справі № 554/1793/15-ц, в якій зокрема вказав, що витрати на поминальні обіди не входять до витрат на поховання.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди» роз`яснено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.

Обов`язковою умовою покладення на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця є те, що ці витрати повинні бути розумними з точки зору їхнього розміру і необхідності здійснення.

Позивачем надано копію рахунку № 15 від 07.11.2018 року, виданого ФОП ОСОБА_14 , на послуги автоперевезення автобус на суму 500 грн. (а.с. 19, т.1). Як пояснила позивач в судовому засіданні, перевезення людей здійснювалось до місця поховання ОСОБА_4 , а потім до місця проведення поминального обіду, але доказів того, що ці витрати були дійсно пов`язані з похованням, а також докази необхідності здійснення такого перевезення, позивачем не надані. Крім того, з урахуванням викладеного вище, перевезення людей після поховання до місця поминального обіду не входять до витрат на поховання.

Виходячи із визначення понять поховання та предметів ритуальної належності, ритуальні послуги, отримані позивачем у ФОП ОСОБА_15 , пов`язані з придбанням та використовуванням цих виробів, що підтверджується копією накладної № 1 від 07.11.2018 року (а.с. 18, т.1) є розумними щодо їх кількості та призначення, а відтак підлягають відшкодуванню особі, яка понесла такі витрати, тобто позивачу, за виключенням витрат на «усл. Старобел. 2 раза сума 3000» (а.с. 18, т.1), оскільки відсутні докази відношення вказаних витрат до поховання ОСОБА_4 .

Також, розраховуючи суму, яка має бути відшкодована ОСОБА_1 у зв`язку з понесенням витрат на поховання, суд враховує, що позивач отримала державну матеріальну допомогу на поховання ОСОБА_4 в сумі 3200 грн., що сама підтвердила в судовому засіданні та не наполягала на стягнення даної суми.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, як єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_4 , повинен відшкодувати ОСОБА_1 витрати на поховання спадкодавця у розмірі 4250 грн.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 202,92 грн.

Беручи до уваги, що ОСОБА_6 є неповнолітньою особою та до участі у справі залучена його мати ОСОБА_3 як законний представник неповнолітнього відповідача для захисту його прав, свобод та інтересів; за відсутності доказів наявності у ОСОБА_2 свого заробітка, стипендії або інших доходів, суд вважає за необхідне стягнути витрати на поховання та судовий збір з ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 21, 36, 60, 61, 63, 69, 70, 74 СК України, ст. ст. 368, 370 ,1232 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власностіта стягнення витрат на поховання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , витрати на поховання у розмірі 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн. та 202 (двісті дві) грн. 92 коп. судового збору.

В іншій частині вимог відмовити за недоведеністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Сватівський районний суд Луганської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено та підписано 13 листопада 2020 року.

Суддя А.С. Река