1Справа № 335/7156/20 2/335/2241/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Соболєвої І.П., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального підприємства «Муніципальна телевізійна мережа», комунального підприємства «Запоріжринок», про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

26.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Муніципальна телевізійна мережа», комунального підприємства «Запоріжринок», про захист честі, гідності та ділової репутації з підстав розповсюдження недостовірної інформації, в якому позивач просить суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканності ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену «Телеканалом Z» (комунальне підприємство «Муніципальна телевізійна мережа», ), директором Центрального ринку комунального підприємства «Запоріжринок», ОСОБА_2 (комунальне підприємство «Запоріжринок», код ЄДРПОУ 0159577) 03.07.2020 на сайті Муніципального телеканалу м. Запоріжжя «Завжди новини» ( ІНФОРМАЦІЯ_1 і за допомогою транслювання відео сюжету на телеканалі «Телеканал Z»: «ІНФОРМАЦІЯ_5.» та « ІНФОРМАЦІЯ_6»;

- зобов`язати «Телеканал Z» (комунальне підприємство «Муніципальна телевізійна мережа», ), директора Центрального ринку Комунального підприємства «Запоріжринок», ОСОБА_2 (Комунальне підприємство «Запоріжринок», код ЄДРПОУ 0159577) спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом видалення статті та відео з сайту Муніципального телеканалу м. Запоріжжя «Завжди новини» ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та шляхом створення відео сюжету для «Телеканал Z» за участю директора Центрального ринку Комунального підприємства «Запоріжринок», ОСОБА_2 , в термін до п`яти днів, після набрання чинності судового рішення у даній справі, наступного тексту спростування: «ІНФОРМАЦІЯ_7».

В обґрунтування позову зазначено, що у спірній статті вказано, що скандально відомим бізнесменом встановлено два МАФи та бетонні блоки, що відгороджують так звану, «територію стихійників». Крім того, до вказаної статті, додано відеосюжет «Телеканалу Z» (Комунальне підприємство «Муніципальна телевізійна мережа»), в якому директором Центрального ринку Комунального Підприємства «Запоріжринок», ОСОБА_4 , прямо вказується, що саме мною, ОСОБА_5 , незаконно розміщено МАФи, організовано стихійну торгівлю, яка призводить до ускладнення дорожнього руху вулицею Жуковського та призводить до частих дорожньо-транспортних пригод». Позовна заява містить інформацію, що «недостовірна інформація» щодо нього, була поширена Відповідачами: під час зйомки відеоматеріалу для Телеканалу Z на території Центрального ринку КП «Запоріжринок», що знаходиться у Вознесенівському районі; шляхом опублікування ІНФОРМАЦІЯ_4 недостовірної інформації на сайті Муніципального телеканалу м. Запоріжжя «Завжди новини» опубліковано статтю під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Також, Позивач зазначає, що твердження Відповідачів щодо організації останнім стихійної торгівлі на проїзній частині вулиці Жуковського, яка призводить до ускладнення дорожнього руху та до частих дорожньо-транспортних пригод взагалі є голослівним та безпідставним. Оскільки, позивач «жодним чином ніколи не вчиняв дії з організацій стихійної торгівлі чи захаращенням проїзної частини вулиці».

18.09.2020 до суду від КП «Запоріжринок» надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач заперечує проти доводів та міркувань позивача, вважає позов необґрунтованим. В обґрунтування зазначає, що будь-яких доручень з боку КП «Запоріжринок» на участь в оспорюваному обговорюванні чи інтерв`ю у ЗМІ жоден працівник підприємства не отримував. Дії усіх осіб в обговорюваному репортажі, як громадян, є їх власною ініціативою та суспільною думкою, жодним чином не пов`язаною із виконанням будь-яких функціональних (службових) обов`язків на комунальному підприємстві. Оспорюване інтерв`ю було надано не у приміщенні та не на території КП «Запоріжринок», а також поширювало інформацію відносно об`єктів, осіб і процесів, що ніяк не пов`язані із діяльністю підприємства, а отже - КП «Запоріжринок» не може та не повинно бути відповідачем у даній справі. Також зазначено, що протягом останніх, щонайменше, десяти років відносно позивача у багатьох різноманітних новинних ресурсах ЗМІ лунала така інформація, яка у вельми широкого загалу аудиторії м. Запоріжжя сприймалася, як загальновідомий оціночний факт, розповсюджений відповідними джерелами, як достовірна інформація про відповідне минуле позивача, що характеризує його, саме, як особу, винну у діяннях, що так або інакше пов`язані із зловживаннями по протиправному поглинанню (захопленню) об`єктів приватного права третіх осіб. Окрім того, зазначено, що на сайті «Новый день» ІНФОРМАЦІЯ_8 було опубліковане інтерв`ю позивача, яке Позивач дав редактору ОСОБА_6 , під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9». Окрім того, зазначає про наявну інформацію із відкритих публічних джерел про висунуті позивачу з боку правоохоронних органів звинувачень по кримінальній справі (Єдиний унікальний № 1-1048/11) щодо спричинення шкоди розміром 30 мільйонів гривень за 12-ю епізодами рейдерських захоплень підприємств та з десятками потерпілих. З урахуванням наведеного, відповідач вважає що вислови про позивача, як про відомого рейдера, є оціночним судженням не просто окремої людини, а думкою широкої багаторічної аудиторії численних місцевих ЗМІ та користувачів відкритих даних органів судової влади. Цей факт підтверджує також те, що директор ринку не мав на меті спричинити та не спричиняв позивачу будь-якої шкоди та не вигадував (не перекручував) з цього приводу будь-яку інформацію. Разом із цим, зазначає, що освітлена у ЗМІ інформація про позивача має місце, отже, вона не є, ані неправдивою, ані перекрученою, а її висвітлення було викликане наміром особи та ЗМІ виконати свій громадянський та професійний обов`язок відповідно та захистити права, свободи і законні інтереси громадян міста. Усі вислови у спірному репортажі ЗМІ мають характер оціночних суджень та нормальної суспільної критики у руслі права на вільне вираження думок. З урахуванням зазначеного, представник відповідача просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідачів відмовити за його безпідставністю.

Ухвалою суду від 29.09.2020 відкладено розгляд цивільної справи. Судове засідання призначено на 03.11.2020 без повідомлення (виклику) учасників справи у судове засідання.

19.10.2020 до суду від Комунального підприємства «Муніципальна телевізійна мережа» надійшов відзив на позов. Відповідач заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим. В обґрунтування відзиву зазначено, що обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, Позивач зазначає, що під час зйомки відеоматеріалу, його трансляції на телеканалі «Телеканал Z» та опублікуванням на сайті статті, яка містить інформацію, яка нібито не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача - однак останнім не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність фактичних обставин на які він посилається. У тексті позовної заяви Позивач посилається на частину 3 ст. 277 ЦК України, яка зобов`язує особу, що поширила інформацію, довести її достовірність. Частина 3 статті 277 була виключена з Цивільного кодексу України на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014, який набрав чинності 19.04.2014. Таким чином, з 2014 року Відповідачі у справах про визнання інформації недостовірною звільнені від обов`язку доказування достовірності поширеної інформації. Інформація, яка була розповсюджена не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями Відповідача. Відповідно до положень cт. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Крім того, у тексті позовної заяви Позивач сам визнає факт незаконного встановлення ним МАФів. Так, Позивач зазначає: «Твердження відповідачів про «не що давне, в період карантину незаконне встановлення МАФів» є недостовірним оскільки павільйони були встановлені 25.10.2018 відповідно до чинного законодавства». Однак, жодних правовстановлюючих документів на підтвердження дотримання норм чинного законодавства при здійсненні торгової діяльності вказаними павільйонами - Позивач не надав. Разом із тим, зазначає, що Законом України «Про телебачення і радіомовлення» Позивача було наділено правом на спростування інформації, яка на його думку є недостовірною та не відповідає дійсності. Однак, останній навіть не намагався вирішити даний спір у досудовому порядку та не реалізував надане йому право. Додатково зазначено, що сюжет на який посилається Позивач, не містить висловлювань з боку працівників телеканалу, а текст, що вказаний у позовній заяві є прямою мовою посадовою особою директора КП «Запоріжринок» та його суб`єктивною думкою, до якої телеканал на має відношення. Вважає, оскільки викладені в сукупності заперечення Відповідачів проти позовної заяви беззаперечно спростовують факт поширення останніми недостовірних відомостей стосовно Позивача, тому позовні вимоги останнього щодо визнання цих відомостей такими що не відповідають дійсності, принижують ділову репутацію, честь та гідність Позивача, а також зобов`язання Відповідачів спростувати таку інформацію - задоволенню не підлягають.

Суд, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи вважає, що пред`явлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, дійсно ІНФОРМАЦІЯ_2 19 год. 05 хв. на сайті Муніципального телеканалу м. Запоріжжя «Завжди новини» опубліковано статтю під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( ІНФОРМАЦІЯ_1

У статті висвітлено складну ситуацію із проїздом авто на ділянці по вулиці Жуковського, біля центрального ринку, що в Олександрівському районі. Текст статті не містить жодного письмового згадування про П.І.Б. позивача. У статті зазначено, зокрема: «ІНФОРМАЦІЯ_10.».

Прізвище та ім`я позивача було згадано в коментарі директора Центрального ринку Комунального підприємства «Запоріжринок» ОСОБА_8 : « ІНФОРМАЦІЯ_11».

Зазначений коментар міститься у відео-сюжеті, який доданий до даної статті.

Як передбачено ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Статтею 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Згідно з матеріалами справи (а.с. 62-75), питання стихійної торгівлі та затрудненого руху автомобільного транспорту на проїзній частині по вул. Жуковського, 32-36, виникло на підставі чисельних звернень депутатів, посадових осіб районної адміністрації району, профспілок, колективної скарги підприємців Центрального ринку.

Матеріали справи також містять чисельні статті з посиланнями на джерела у мережі інтернет (здійснені у різний період з 05.05.2008 по 07.02.2020) з чисельним використанням ЗМІ у відношенні позивача вислів «рейдер, рейдерство». У деяких статтях міститься опис стосовно наявності кримінальних справ за підозрою позивача в рейдерських захопленнях ряду підприємств та обвинувачення за чисельними статтями КК України.

Така кількість статей, протягом тривалого періоду може сприйматись будь-якою особою, як загальновідомий оціночний факт, розповсюджений відповідними джерелами, як достовірна інформація.

Тому, вислів директора КП «Запоріжринок» ОСОБА_2 що «ІНФОРМАЦІЯ_12», з огляду на кількість наявних статей в матеріалах справи, є дійсно оціночним твердженням.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Щодо посилання позивача на ч.3 ст. 277 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено. Відповідно частина третя статті 277 ЦК України, яка втратила чинність 19 квітня 2014 року, і не може поширюватися на спірні відносини, які виникли 03.07.2020.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що позов не підлягає задоволенню, так як позивачем не доведено, а відповідачами спростовано в силу принципу змагальності сторін обґрунтованості позовних вимог, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із наявних в матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач є особою, за діями якої протягом тривалого часу стежить суспільство і він має бути готовим до публічного обговорення його особи.

Позивач не довів, що інформація про нього є фактами, а не оціночними судженнями, і була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення особистих критичних думок посадової особи КП «Запоріжринок» - директором ОСОБА_2 з приводу діяльності позивача.

Виходячи із наведеного, суд дійшов висновку, що висловлювання, здійснені ОСОБА_2 стосовно позивача, є оціночним судженням та відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» така інформація не підлягає спростуванню, а тому відсутні правові підстави для застосування положень статті 277 ЦК України. Відтак, позов ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Муніципальна телевізійна мережа», комунального підприємства «Запоріжринок», про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення ухвалене за наслідками розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та складене в повному обсязі 09.11.2020.

Суддя І.П. Соболєва