З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
16 листопада 2020 року
Справа № 521/8755/20
Провадження № 2/521/2718/20
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Шудра Г.С.,
Учасники справи:
Представник позивача - ОСОБА_2
Відповідач - ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги таким.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року ОСОБА_3 , визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . В лютому 2020 року позивач звернулася до нотаріуса за усною консультацією. В ході вивчення поданих документів, нотаріусом було встановлено, що квартира була набута позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , а відтак в силу норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому необхідна попередня згода відповідача на відчуження квартири. Без такої згоди договір відчуження квартири посвідчити буде неможливо, а тому позивачу було рекомендовано звернутись до суду щодо визнання права особистої приватної власності на зазначену квартиру.

Позивач надала до суду заяву про слухання справи за її відсутністю, на позовних вимогах наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив, відзиву на позов не подавав. Суд у зв`язку з його неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин.

06 липня 2007 року ОСОБА_1 уклала з ВАТ «Державний Ощадбанк України» Іпотечний договір, предметом, якого була однокімнатна квартира площею 30,9 кв. м, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 , сума договору складала 52200,0 доларів США, у 16 листопада 2010 році, позивач повністю розрахувалась за договір іпотеки.

13 грудня 2012 році ОСОБА_1 продала квартиру, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 , та на отримані від продажу кошти, вона вирішила придбати двокімнатну квартиру, але в будинку, який будується.

14 червня 2011 року ОСОБА_1 уклала договір № Бр-63/07/11-ф, з ТОВ «Стікон», через півроку позивач почала робити ремонт в квартирі АДРЕСА_1 .

В листопаді 2012 року ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_3 , а 25 січня 2013 року вони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 76.

В березні 2013 року будинок 63/1 добудувався і 16 березня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

23 квітня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала ОСОБА_3 в зазначеній вище квартирі.

Докази того, що відповідач - ОСОБА_3 приймав участь в ремонтних роботах до суду не надано.

З серпня 2014 року вони почали проживати окремо. Від шлюбу дітей не мають.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси № 521/14946/15-ц від 18 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - розірвано. 29 вересня 2015 року рішення набрало чинності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси № 521/18470/16-ц від 17 листопада 2016року ОСОБА_3 , визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса за консультацією. В ході вивчення поданих документів, нотаріусом було встановлено, що квартира була набута позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , а відтак в силу норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому необхідна попередня згода відповідача на відчуження нею квартири. Без такої згоди договір відчуження квартири посвідчити буде неможливо, а тому їй було рекомендовано звернутись до суду щодо визнання права особистої приватної власності на зазначену квартиру.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п. 24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до роз`яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільноїсумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі №6-846цс16.

Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16)

Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 57, 60 СК України, ст. 16 ЦК України, ст. ст. 13, 141, 263, 265, 268, 272, 280 - 284, 354, 355 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується та Витягом з Державного реєстру правочинів від 18 березня 2013 року, номер витягу 1349131.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3057,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі складено 16 листопада 2020 року.

СУДДЯ: Гуревський В.К.