Справа № 274/4769/20
Провадження № 2/0274/1575/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"13" листопада 2020 р. м. Бердичів
БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
в складі: головуючого судді Хуторної І.Ю.,
з участю секретаря Поступайло Х.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітніх: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , з участю органу опіки та піклування - виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням, -
20.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування на будинком АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.05.2011 йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . У вищевказаному будинку за згодою позивача з 20.08.2011 зареєстровані його син ОСОБА_2 з дружиною та дітьми. Проте відповідачі не проживають у вказаному житлі з листопада 2018 року, не сплачують комунальні послуги, не несуть інші витрати по утриманню будинку. У будинку відсутні особисті речі відповідачів, вказаним житлом вони не цікавляться, з позивачем не спілкуються. Їх місце проживання йому не відоме. Факт реєстрації відповідачів у даному будинку позбавляє позивача можливості у повному обсязі реалізувати своє право вільно користуватися та розпоряджатися власним житлом.
Від відповідачів відзив на позовну заяву не надходив.
Ухвалою суду від 28.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін(а.с.31).
Протокольною ухвалою від 24.09.2020 визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача для дачі ним особистих пояснень(а.с. 53).
У судовому засіданні 04.11.2020 позивач підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позові та пояснив, що його син із сім`єю не проживають у вказаному будинку з листопада 2018 року. Син разом із сім`єю виїхав із його будинку та залишив у сусідів ключі. Через реєстрацію відповідачів у будинку він не може продати будинок та несе значні витрати по утриманню. Він позбавлений можливості оформити субсидію. Йому лише відомо, що відповідачі проживають за кордоном, проте з ним вони не виходять на зв`язок.
Згідно поданої позивачем заяви, він не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.35).
Відповідачі про час і місце слухання справи повідомлені належним чином, за адресою зареєстрованого місця проживання.
Від представника третьої особи - представника органу опіки та піклування - виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області Орел Л.І. у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування(а.с.47).
Судом, відповідно до статті 280 ЦПК України, ухвалено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 19 травня 2011 року укладеного між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 набув право власності на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 . Готовність незавершеного будівництва складає 90 % (а.с. 15).
З довідки № 144 від 13.07.2020 виданої ПП «Житлоремекс 2» вбачається, що син ОСОБА_2 , 1986 р.н., невістка ОСОБА_3 , 1985 р.н., син невістки - ОСОБА_4 , 2004 р.н., онук ОСОБА_5 , 2011 р.н. зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Відповідно до актів від 15.11.2019, 10.07.2020, затверджених директором ПП «Житлоремекс 2» ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , 1986 р.н., ОСОБА_3 , 1985 р.н., ОСОБА_4 , 2004 р.н., ОСОБА_5 , 2011 р.н. зареєстровані, але не проживають у будинку АДРЕСА_1 з листопада 2018 року, що підтверджується свідченнями сусідів (а.с. 9, 10).
З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , 1986 р.н., ОСОБА_3 , 1985 р.н., ОСОБА_4 , 2004 р.н., ОСОБА_5 , 2011 р.н. (а.с. 11-13).
Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснили, що вони сусіди позивача. ОСОБА_2 являється сином позивача. У будинку АДРЕСА_1 , ніхто не проживає, подвір`я заросло травою. Близько двох з половиною років тому ОСОБА_2 разом з дружиною та дітьми поїхали на постійне місце проживання за кордон.
Відповідно до висновку № 02-16/1435 від 14.09.2020, орган опіки та піклування - виконавчий комітет Бердичівської міської ради Житомирської області вважає недоцільним визнати неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 враховуючи, що немає жодних відомостей про місце проживання батьків та їх дітей (а.с.48-49).
Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За положеннями частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Відповідно до статті третьої Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За положеннями ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Права дитини є похідними від прав батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Таким чином, право користування житловим приміщенням дитини, віком до 10 років є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користування житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
На підставі досліджених судом доказів встановлено, що син відповідача - ОСОБА_2 , разом з дружиною ОСОБА_3 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та - ОСОБА_5 не проживають у будинку, належному позивачу відповідно до договору купівлі-продажу від 19.05.2011, починаючи із листопада 2018 року.
Зважаючи, що висновок органу опіки та піклування ґрунтується лише на тому, що відсутні відомості про місце проживання відповідачів, проте невідомо яких заходів вживалося органом опіки для встановлення такого місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх неповнолітній дітей, а у судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом із дітьми добровільно залишили житло, суд вважає необґрунтованим висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки позивач через реєстрацію відповідачів в його житлі не має всіх правомочностей власника житла, зокрема права розпорядження житлом та несе надмірний тягар утримання своєї власності, а факту перешкоджання у праві користування житлом не встановлено, неповнолітній ОСОБА_4 вправі самостійно визначати своє місце проживання, місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_5 є місце проживання його батьків, які добровільно залишили житло позивача та не несуть витрат на утримання житла, - слід визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо Житомирського апеляційного суду або через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом тридцяти днів, з дня його складення.
Позивач, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів, з дня вручення рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його складення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
Відповідачка: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
Суддя І.Ю. Хуторна