Провадження № 2/752/1230/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.08.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Медведєвої К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою діяльністю та визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою діяльністю та визнання недійсним Кредитного договору № ML-009/225/2006 від 04.04.2006 р., укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТА «ОТП Банк», з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.04.2006 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-009/225/2006 з ОСОБА_1 , відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 155152 євро на придбання нерухомого майна.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що оскільки позивач не має можливості використання валюти на території України, як засобу платежу за товари і послуги, відповідачем не було виконано умови чинного законодавства про захист прав споживачів щодо кредитного договору. Споживач отримав продукцію неналежної якості, а саме в іноземній валюті, яка за споживчими властивостями не може бути використана для задоволення споживчих потреб споживача. Крім того, як зазначає позивач, надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України суперечить положенням чинного законодавства, що регулює порядок обігу і використання іноземної валюти на території України. Відповідач оспорюваним кредитним договором поставив позичальника, як споживача послуг з надання кредиту, який не має спеціальних знань з питань банківського, кредитного та фінансового законодавства, у безвихідне протиправне становище. Умови договору споживач не може виконати, не порушуючи їх, оскільки відповідно до умов кредитного договору споживач повинен купити продукцію, але використати отриману в кредит іноземну валюту він може не для розрахунків за придбаний товар, а для здійснення валютообмінної операції в цьому чи іншому банку, а отже такий договір не може бути виконаний.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості на отримання повної і доступної інформації від відповідача щодо наданих фінансових послуг, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність Банку і є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідачем подана заява про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки правочин був укладений в 2006 році, позивач вчиняла дії на виконання зобов`язань за кредитним договором, а також просить врахувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.02.2013 р. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на застосування Банком нечесної підприємницької діяльності, що встановлено судовим рішенням у справі № 752/10207/19 при укладенні кредитних договір та укладення кредитного договору, умови якого позивач не могла виконати, про що не було повідомлено її як споживача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.04.2006 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-009/225/2006 з ОСОБА_1 , відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 155152 євро на придбання нерухомого майна на строк до 04.04.2026 р.

Відповідно до розділу 1 укладеного Договору Банк надає Позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього Договору (євро), а позичальник приймає, зобов`язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредитну, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати інші зобов`язання, як вони визначені у цьому Договорі.

Право позичальника на отримання Кредиту виникає у разі виконання встановлених банком вимог, а саме: відкриття поточного рахунку в банку та сплати комісії, укладення між позичальником і продавцем, на умовах, що задовольняють Банк, договору купівлі-продажу нерухомого майна чи інвестиційного договору, укладеного у відповідності до вимог діючого законодавства, в результаті якого Позичальник отримає у власність нерухоме майно, надання Банку нотаріально посвідченої копії Договору купівлі-продажу та витягу з державного реєстру правочинів чи копії інвестиційного договору, сплати позичальником частини вартості нерухомого майна у розмірі суми першочергового внеску згідно Договору купівлі-продажу, укладення Позичальником на умовах та у формі, що задовольняє Банк договору страхування предмету іпотеки, договору страхування фінансового ризики, договору страхування позичальника та поручителя від нещасного випадку зі страховою компаніє, погодженою Банком, укладення на вибір Банку договорів забезпечення.

Тобто, право на кредитні кошти виникає у Позичальника лише після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке відповідно до умов договору повинно бути придбане за отримані кредитні кошти.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти 9споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмір та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Тобто обов`язок позиіальника щодо обов`язкового цільового використання отриманого позичальником кредиту та відповідальність позичальника за порушення цього обов`язку встановлено як умовами договору, так і вимогами чинного законодавства.

В силу положень закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Предметом позову є визнання недійним договору кредиту, виданого на споживчі цілі.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

За положеннями підпункту «д» абзацу 1 частини другої, абзацу 2 частини другої, підпунктів 1, 2, 5, абзацу 3 частини четвертої, підпункту 2 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У договорі про надання споживчого кредиту, крім іншого, також зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та річна відсоткова ставка за кредитом.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає заборону нечесної підприємницької практики.

Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. 2. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця україни - гривня (ст..192 ЦК України).

Законом України «Про Національний банк України» встановлено, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви тадля переказів.

За умовами Кредитного договору позивач, як споживач послуг Банку, отримала кредит з метою придбання товару (нерухомого майна), який не може бути використаний без здійснення відповідного продажу отриманої валюти та придбання національної валюти, яка є єдиним засобом платежу, і право на такі кредитні кошти вона отримає лише після придбання товару.

Умови Кредитного договору, який підготовлений працівниками Банку і зміни до якого позичальник позбавлений внести, зобов`язують споживача розраховуватись на території України за придбаний товар безпосередньо отриманою в кредит іноземною валютою, в той є час жоден з позичальників не має права на використання іноземної валюти на території України.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Директиви Ради Європи від 05.04.1993 р. умова договору не визнається узгодженою в індивідуальному порядку у всіх випадках, коли вона була підготовлена заздалегідь, і споживач, таким чином, не мав можливості вплинути на її зміст, зокрема, в контексті попередньо складеного «типового» договору. Той факт, що певні аспекти умови або одна окрема умова була узгоджена в індивідуальному порядку, не виключає застосування цієї статті до іншої частини договору, якщо оцінка договору в цілому показує, що він все одно є попередньо складеним «типовим» договором.

Встановлені судом обставини в їх сукупності можуть свідчити про нечесну підприємницьку діяльність Банку при укладенні оспорюваного договору, який заздалегідь був підготовлений Банком і умови якого ставляють позивача, як споживача послуг, в невигідні умови, які не можливо виконати без вчинення додаткових дій.

Крім того, такі умови Кредитного договору суперечать положенням чинного законодавства.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання укладеного договору недійсним, з огляду на що вони підлягають задоволенню.

Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою, оскільки такий спосіб захисту не передбачений Законом України «Про захист прав споживача» та не призведе до відновлення прав позивача.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою діяльністю та визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним Кредитний договір № ML-009/225/2006 від 04.04.2006 р., укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», з моменту його укладення.

В іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя