єдиний унікальний номер справи 546/1236/19
номер провадження 2/546/186/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участі секретаря судового засідання Гудзенко С.В., представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним Договору про надання банківських послуг №б/н від 30.11.2012 р.,-

встановив:

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М. звернувся 07.11.2019 р. до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. Як вказує позивач, відповідач отримав кредит в розмірі 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Пунктом 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п.2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00 грн + 5% від ціни позову.

В порушення умов кредитування відповідач не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 30.09.2019 р. виникла заборгованість в сумі 10631,67 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2207,81 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 7441,40 грн, штрафу (фіксована складова) 500,00 грн, штрафу (процента складова) 482, 46 грн.

Ухвалою судді Решетилівського районного суду Полтавської області Лизенко І.В. від 13.11.2019 р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи на 24.12.2019 р. (а.с.53-54).

04 грудня 2019 року до суду надійшов відзив на позову заяву та зустрічний позов ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківських послуг № б/н від 30.11.2012 р. У відзиві та зустрічній позовній заяві відповідач посилається на те, що позивачем не було виконано переддоговірну роботу з позичальником (не було надано всієї необхідної інформації про умови кредитування); сторонами не було дотримано письмової форми укладення договору; не було відкрито позивачем поточний рахунок на ім`я клієнта ОСОБА_1 , що є істотною умовою та передбачено ч.1 ст. 1066 ЦК України; усний договір про надання банківських послуг №б/н від 30.11.2012 р. не містить інших істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню, а саме умов надання кредиту, цільового призначення кредиту, умови відкриття та обслуговування поточного рахунку позичальника, умови на яких позичальник зобов`язується повернути отриману суму кредиту. Крім цього відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем попущено строк позовної давності. Зважаючи на викладені обставини, просив суд визнати недійсним Договір про надання банківських послуг №б/н від 30.11.2010 р. та стягнути на його користь 10000,00 грн моральної шкоди (а.с.а.с.61-73, 74-80).

Ухвалою суду від 24.12.2019 р. позови об`єднано в одне провадження та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

14 лютого 2020 р. до суду від позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив з додатками, в якій, крім іншого, представник позивача посилається на те, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Тому позивачем позов було подано без пропуску строків позовної даності (а.с.109-119).

23 квітня 2020 р. до суду від позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом та застосувати вимоги ч.3, 4 ст. 267 ЦК України про застосування наслідків пропуску строку позовної давності на подання зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 (а.с.149-159).

У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В.

Ухвалою суду від 11.08.2020 р. справу прийнято до провадження судді Зіненка Ю.В. та призначено підготовче засідання.

10 вересня 2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 12 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним кредитний договір № б/н від 30.11.2012 р.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» та відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення та доводи представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 31 листопада 2012 року між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит, у розмірі 300,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У анкеті - заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився договором про надання банківських послуг (а.с.7).

До анкети - заяви банком додано Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.а.с.8, 9-32).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30.09.2019 року становить 10631,67 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 2207,81 грн; заборгованості за процентами в розмірі 7441,40 грн.; заборгованість по судовим штрафам в розмірі 982,46 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом встановлено, що у анкеті - заяві позичальника від 30 листопада 2012 року процентна ставка не зазначена (а.с.7); відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна 30 днів пільгового періоду» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 листопада 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. А тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань; та, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Суд погоджується з твердженням представника відповідача ОСОБА_2 щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та третьої статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

А отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 р., справа № 342/180/17.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Однак, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використав кошти позивача, які в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд за наявністю на те правових підстав, стягує з відповідача, як боржника на користь позивача в примусовому порядку суму непогашеного тіла кредиту, у відповідності до наданого позивачем розрахунку, а саме: в розмірі 2207,81 грн, задовольнивши позов в цій частині.

Суд погоджується з тим, що даний розрахунок не є первинним документом, як зазначив представник відповідача ОСОБА_2 , однак вказана в ньому сума заборгованості за кредитом в розмірі 2207,81 не спростована стороною відповідача, як і не було надано іншого розрахунку заборгованості.

Судом не приймаються надані представником відповідача ОСОБА_2 розрахунки нарахованих відсотків на прострочену заборгованість за квітень 2015 року та за вересень 2019 року (а.с.87), оскільки розрахунки проведені особисто відповідачем не можуть бути покладені в основу рішення, так як він не являється фахівцем, висновки якого можуть бути оцінені судом як належні та допустимі докази у справі щодо розміру наявної заборгованості. Клопотань від сторони відповідача про проведення судової економічної експертизи до суду не надходило.

Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості за договором №б/н від 30.11.2012 р. в частині заборгованості за кредитом ОСОБА_1 в сумі 2207,81 грн, приймається судом до уваги.

При цьому, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача: заборгованості за процентами в розмірі 7441,40 грн, заборгованість по судовим штрафам в розмірі 982 грн. 46 коп., з яких штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процента складова) 482 грн. 46 коп. задоволенню не підлягає за необґрунтованістю, що в цілому відповідає висновкам Верховного Суду викладених у Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Відсутність в матеріалах справи Пам`ятки клієнта, яка разом із анкетою - заявою, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить договір про надання банківських послуг, на що посилався представник відповідача, не спростовує факту укладення кредитного договору. Так само як і відсутність відмітки навпроти бажаної послуги в анкеті заяві не спростовує факт користування кредитними коштами відповідачем.

Посилання представника відповідача на те, що розмір заборгованості за кредитом перевищує отриманий відповідачем ОСОБА_1 кредит в розмірі 300 грн, спростовується наданою представником позивача довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 , відповідно до якої 27.05.2013 р. було збільшено кредитний ліміт до 500 грн, 22.06.2016 до 2500 грн, 24.01.2017 знижено кредитний ліміт до 2310 грн (а.с.130). Отже, сума заборгованості за кредитом не перевищує суму отриманого кредиту.

Факт отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» зафіксовано фотографуванням ОСОБА_1 (а.с.168). Строк дії кредитної карти № НОМЕР_1 визначено до останнього дня 06.2016 року (а.с.121). Судом встановлено, що відповідач користувався отриманими кредитними коштами, що підтверджується випискою по виданій ОСОБА_1 карті № НОМЕР_1 (а.с.160-165).

Щодо посилання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на те, що виписка по картковому рахунку не є належним доказом по справі, оскільки не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених нормативно правовими актами, суд зазначає наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Отже банківська виписка про стан рахунку , яка завірена належним чином та містить всі необхідні дані для ідентифікації боржника, дати здійснення операцій, код валюти тощо між банком та відповідачем ОСОБА_1 , є належним та допустимим доказом в даній справі, який підтверджує як факт користування кредитними коштами, так і сплату заборгованості та процентів за кредитом.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківських послуг №б/н від 30.11.2010 р. суд зазначає наступне.

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.

Враховуючи те, що відповідач підписав анкету-заяву від 30 листопада 2012 року, отримував платіжні картки, користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, даний кредитний договір не може бути визнаний недійсним. Перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору.

До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.11.2019 р. по справі №373/212/16-ц.

Цим же висновком спростовується твердження представника відповідача про недотримання сторонами письмової форми договору.

У рішенні Верховного Суду України від 22.03.2017 р. у справі №6-2320цс16, яке просить врахувати представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В даній справі суд керувався правовими позиціями Верховного Суду та Верховного Суду України, які не суперечать вказаній правовій позиції.

Так само не суперечать висновку суду по цій справі і правовій позиції ВСУ у справі №6-16цс

Щодо поданої представником відповідачки ОСОБА_2 заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки відповідач останній раз здійснювала погашення заборгованості 26.03.2019 р., що підтверджується випискою по картковому рахунку та свідчить про визнання ним свого боргу, позивач звернувся з позовом до суду у листопаді 2019 року (в межах строку позовної давності), то строк позовної давності не сплив. Обставина продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору значення для визначення початку перебігу позовної давності не має, у зв`язку із її перериванням діями відповідача, які свідчать про визнання ним свого боргу.

Тому посилання представника відповідача ОСОБА_2 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 щодо пропущення строків позовної давності в даній справі не підлягає застосуванню, оскільки в даній справі відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу, перервавши строк позовної давності.

Посилання представника на те, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки вказані Умови не містять підпису відповідача. Належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, в матеріалах справи відсутні. А в анкеті - заяві від 30 листопада 2012 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

До такого висновку суд дійшов, керуючись правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-16-цс15, постанова від 11.03.2015 р.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання недійсним Договору про надання банківських послугслід відмовити.

З огляду на те, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, про які просив представник позивача ОСОБА_3 у відповідній заяві (а.с.160).

Суд не бере до уваги посилання відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на те, що судові витрати позивача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

До поданого позову позивачем додано платіжне доручення №PROM1BHDJD від 21.10.2019 р. про сплату судового збору (а.с.1).

Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (ч.2 цього закону).

Відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір по даній справі в розмірі 1921 грн 00 коп. було зараховано до Державного бюджету України (а.с.48).

А отже, вказане платіжне доручення є належним доказом сплати позивачем судового збору.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в сумі 2027,81 грн, тобто 20,77 % від суми позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати в сумі 398,99 грн.

На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 625, 633, 634, 1054, 1056-1 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 30 листопада 2012 рокузадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2012 рокув розмірі 2207 грн. 81 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 398 грн. 99 коп.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним Договору про надання банківських послуг №б/н від 30.11.2012 р. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

На виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України судзазначає повне ім`я та найменування сторін:

позивач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ;

відповідач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

представник відповідача - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 17.11.2020 року.

Суддя Ю.В. Зіненко