КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке в подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживачів та стягнення пені.

На обґрунтування позову зазначено, що 6 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN9767, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5,5 % річних; початкова сума вкладу - 35 000, 00 дол. США; для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_1 та передано відповідачу 35 000,00 дол. США.

28 вересня 2011 року між позивачем та банком укладено договір № SAMDN3577, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5 % річних; початкова сума вкладу - 12 000,00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_2 та передано відповідачу 12 000,00 дол. США.

9 серпня 2013 року між сторонами укладено договір № SAMDN62426, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 6,5 % річних; початкова сума вкладу - 11 800,00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_3 та передано відповідачу 11 800,00 дол. США.

Навесні 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, рахунок позивача було безпідставно заблоковано і нарахування відсотків було припинено. 1 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків, проте його заява була залишена без задоволення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, яке набрало законної сили5 грудня 2017 року, у справі № 752/14518/15-ц стягнуто з банку на користь позивача суму вкладів та відсотків за депозитними договорами в загальному розмірі 63 933,97 дол. США.

Вказане судове рішення відповідачем тривалий час безпідставно не виконувалось, лише 7 лютого 2018 року присуджені кошти були виплачені позивачу, а відтак банк має нести відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 16 882 009,20 грн штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення за період з 12 квітня 2017 року по 12 квітня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення виконання зобов`язань за договорами банківських вкладів, а саме: за договором від 6 травня 2011 року № SAMDN9767 сума вкладу становить 35 000,00 дол. США; за договором від 28 вересня 2011 року сума вкладу становить 12 000,00 дол. США; за договором від 9 серпня 2013 року сума вкладу становить 11 800,00 дол. США.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виходячи з положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а саме сплату пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення.

Вирішуючи питання щодо розміру грошового стягнення за даним позовом, суд першої інстанції, встановивши, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір завданих йому збитків, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач з відповідача, до суми банківських вкладів в доларах США, застосувавши при цьому принцип розумності та справедливості.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю - адвоката Кобзар Ю.Б. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його змінити, а саме: зменшити розмірі пені на підставі статті 551 ЦК України відповідно до принципів співмірності, розумності та обґрунтованості заявленої вимоги до розміру відсотків; виключити з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 625 ЦПК України та статтю 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», як на підставу для задоволення позовних вимог; змінити резолютивну частину рішення зі стягнення «суми вкладу» на «стягнення пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як на підставу вказаних вимог зазначено, що банк виконав рішення суду про стягнення вкладу та нарахованих відсотків 7 лютого 2018 року, відтак пеню слід було вираховувати з 12 квітня 2017 року (як того просив позивач) саме до 6 лютого 2018 року включно, але суд фактичного погодився з розрахунком позивача.

Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми частини третьої статті 551 ЦК України, проте стягнув з банку суму пені, яка дорівнює розміру депозитних вкладів позивача, з чим відповідач не погоджується з огляду на розмір відсотків, які були присудженні за рішенням суду та які вважаються доходом позивача, тобто відносяться до збитків. Отже, суд повинен був зменшити розмір пені не до загальної суми депозитів, а до суми відсотків за спірними договорами банківського вкладу.

Також суд стягнув з банку пеню в іноземній валюті, що суперечить статті 533 ЦК України, оскільки таке грошове зобов`язання має бути виконане в національній валюті - гривні.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд послався на положення статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХII «Про індексацію грошових доходів населення», однак такі вимоги позивачем не були заявлені, а тому суд прийшов до помилкового висновку відносно застосування таких норми права.

Окрім того, резолютивна частина рішення суду викладена як стягнення з відповідача коштів у вигляді суми вкладів без зазначення того, що стягнута сума становить пеню, нараховану відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Дугінов Д.А. просить апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення змінити, виклавши його другий абзац резолютивної частини з вказівкою про стягнення пені в національній валюті - гривні, що еквівалентно банківським вкладам позивача в доларах США за офіційним курсом НБУ, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно відбуватися не на нараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19).

З огляду на судову практику у вказаних категоріях справ стає очевидним, що зменшуючи розмір заявленої суми пені, суд має зменшити неустойку не до суми відсотків, які банк мав сплати відповідно до умов договору, а до суми утримуваних банком коштів. У разі задоволення позову за запропонованою відповідачем методологією буде зведена на нуль стимулююча функція пені для добросовісного виконання банком зобов`язань перед його клієнтами в подальшому, тому що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною і ніхто не має права отримувати будь-які переваги зі своєї незаконної поведінки.

Водночас, позивач та його представник погоджуються із тим, що пеня підлягає стягненню у національній валюті за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день ухвалення рішення суду, тобто 21 січня 2020 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 6 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN9767, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5,5 % річних; початкова сума вкладу - 35 000, 00 дол. США; для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_1 та передано відповідачу 35 000,00 дол. США.

28 вересня 2011 року між позивачем та банком укладено договір № SAMDN3577, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5 % річних; початкова сума вкладу - 12 000,00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_2 та передано відповідачу 12 000,00 дол. США.

9 серпня 2013 року між сторонами укладено договір № SAMDN62426, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 6,5 % річних; початкова сума вкладу - 11 800,00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_3 та передано відповідачу 11 800,00 дол. США.

Позивач вказував, що 1 серпня 2015 року звернувся до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків, проте його заява, яка отримана банком 3 серпня 2018 року, була залишена без задоволення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 5 грудня 2017 року, у справі № 752/14518/15-ц стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 : за договором № SAMDN9767 від 6 травня 2011 рокусуму вкладу в розмірі 35 000,00 дол. США та відсотки в розмірі 3 004,72 дол. США за період з 6 березня 2014 року по 11 травня 2016 року; за договором № SAMDN3577 від 28 вересня 2011 року суму вкладу в розмірі 12 000 дол. США та відсотки в розмірі 954,74 дол. США за період з 9 березня 2014 року по 11 травня 2016 року; за договором № SAMDN6242 від 9 серпня 2013 рокусуму вкладу в розмірі 11 800 дол. США та відсотки в розмірі 1 174,51 дол. США за період з 9 березня 2014 року по 11 травня 2016 року, а всього стягнуто 63 933,97 дол. США.

Встановлено, що тривалий час рішення суду, яке набрало законної 5 грудня 2017 року, відповідачем не виконувалося, тільки 7 лютого 2018 року присуджені кошти були виплачені позивачу, про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 1 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Аналогічні висновки про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі викладено у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 5 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 756/14910/16-ц (провадження № 61-14561св19).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних ним коштів, оскільки відмова банку своєчасно видати вкладнику належні йому кошти, а в подальшому - виконати рішення суду, свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних ним коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 16 882 009,20 грн штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення саме за період з 12 квітня 2017 року по 12 квітня 2018 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року у справі № 752/14518/15-ц було виконано відповідачем 7 лютого 2018 року, що не заперечувалося жодною із сторін.

Вирішуючи питання щодо розміру грошового стягнення за даним позовом, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, встановивши, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_1 належних йому за договором банківського вкладу та ухваленого рішення суду коштів в загальному розмірі 58 800,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на час звернення до суду 12 липня 2018 року було еквівалентно 1 541 736,00 грн, не вірно обчислив розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки розрахунок пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в межах позовних вимог мав обчислюватися починаючи з 12 квітня 2017 року по 6 лютого 2018 року включно (301 день).

Виходячи з наведеного, у даному випадку розмір пені повинен становити 13 921 876,08 грн (1 541 736,00 х 3 % х 301 день = 13 921 876,08 грн).

Судом першої не враховано, що сума пені визначається у національній валюті України - гривні, оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу основного зобов`язання, а її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц).

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції також послався на положення статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», однак в межах даної справи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі вказаних норм матеріального права не заявлялися і не були предметом судового розгляду, а тому застосування цих положень закону під час вирішення спору є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про некоректне викладення судом першої інстанції резолютивної частини рішення від 21 січня 2020 року, оскільки фактично судом встановлюється стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у вигляді суми вкладів без зазначення відповідного періоду, а також розуміння того, що стягнута сума становить пеню, нараховану відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 264 - 267 ЦПК України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Наведене відповідає роз`ясненням, викладеним у пунктах 2, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Так, під час апеляційного перегляду встановлено, що відповідач просить зменшити суму неустойки до суми відсотків за договорами банківського вкладу, які банк мав сплати позивачу на виконання умов цих договорів, а представник позивача підтримує позицію суду першої інстанції щодо зменшення пені до суми утримуваних банком коштів за депозитами.

Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру неустойки за рішенням суду можливе за наявності кількох умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов`язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 61-1120цс15 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс19).

Зі змісту наведеного вище вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Враховуючи період прострочення виконання зобов`язання, у тому числі тривалість часу виконання судового рішення про стягнення банківського вкладу, факт укладення договору в АР Крим та припинення там діяльності відповідача не з його вини, а також звертаючи увагу на ту обставину, що обрахований розмір пені - 13 921 876,08 грн значно перевищує заподіяні позивачу збитки та розмір самого депозитного зобов`язання, визначеного на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, та беручи до уваги, що пеня підлягає стягненню у гривнях, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач з відповідача, до суми 1 500 000,00 грн.

Ступінь такого зменшення пені (неустойки) колегія суддів вважає пропорційним, розумним та справедливим, який відповідає завданню цивільного судочинства і не порушуватиме права позивача на отримання передбаченого законом штрафу за прострочення виконання зобов`язань по своєчасному поверненню банківського вкладу.

Одночасно, даний підхід ґрунтується на сталій судовій практиці судів, в тому числі Верховного Суду, які розглядаючи аналогічні справи, зменшували обсяг пені фактично до розміру 100 % від суми вкладів. Зокрема, у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц, від 1 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц, Верховний Суд встановив, що стягнення судом пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у розмірі вкладу є обґрунтованим та прийнятним.

Доводи відповідача про те, що суд може зменшувати розмір пені лише до розміру 100 % розміру неповернутих відсотків по вкладу, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився із заявленими позовними вимогами та характером спірних правовідносин, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позову та апеляційної скарги, судовий збір за подання якої уже було сплачено відповідачем, то відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України слід повністю перерозподілити судові витрати у справі, а саме сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 9 465,00 грн пропорційно до задоволених вимог компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 1 500 000,00 грн (один мільйон п`ятсот тисяч гривень), нарахованої за період з 12 квітня 2017 року по 6 лютого 2018 року включно.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 9 465,00 грн (дев'ять тисяч чотириста шістдесят п`ять гривень) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній