Постанова

Іменем України

12 листопада 2020 року

м. Київ

справа №754/7738/17

провадження №61-20св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація,

третя особа - приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Людмила Володимирівна,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков Олександр Михайлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у складі колегії суддів Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков О. М., про визнання договору недійсним, визнання права власності на майно.

Позов мотивовано тим, що оскаржуваний договір міни від 26 червня

2004 року був укладений позивачем, його матір`ю ОСОБА_3 з ОСОБА_2 внаслідок обману через вчинення злочину, що підтверджено вироком суду, що призвело до порушення його права власності та спадкових прав.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір міни квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2004 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнати за позивачем право власності на спірну квартиру та витребувати її з чужого незаконного володіння на його користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір від 26 червня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 10914, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим О. М.

Вирішено повернути ОСОБА_1 ѕ частини квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вибуття квартири АДРЕСА_1 із власності позивача та його матері ОСОБА_4 відбулося у незаконний спосіб і на час розгляду даної справи відомостей про реєстрацію за будь-якою особою права власності на спірну квартиру небуло, тому відсутність правовстановлюючих документів на цю квартиру порушує права позивача як власника частки квартири і як спадкоємця після смерті матері і ці права позивача підлягають захисту. Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, а отже позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки наразі власником спірної квартири є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, однак до них позивач позовних вимог на підставі статті 388 ЦК України не пред`явив, при цьому позивач позбавлений права заявляти вимоги про повернення йому майна на підставі статті 216 ЦК України та застосування реституції за наявності інших набувачів, які є останніми та які не були залучені до участі у справі. Пред`явивши позовні вимоги до відповідача про визнання недійсним договору міни від 26 червня 2004 року та визнання за ним права власності на спірну квартиру,позивач вважає це відшкодуванням йому збитків внаслідок незаконного вилучення у нього нерухомого майна, що не ґрунтується на вимогах закону, проте вказаного місцевий суд у взаємозв`язку та сукупності не дослідив, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту апеляційним судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яким було повно встановлено фактичні обставини справи та захищено право власності позивача у обраний ним спосіб.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_5 заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини, встановлені судами

26 червня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_4 як власник 1/4 частини квартири, а позивач, як власник 3/4 частини, передали у власність відповідачу шляхом міни належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а в замін отримали від відповідача у власність належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2009 року встановлено, що вищевказаний договір від 26 червня 2004 року укладено внаслідок вчинення злочину і міна була нерівнозначною.

Також встановлено, що 12 квітня 2005 року ОСОБА_7 відчужив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 квітня 2005 року.

Згідно з листом КП «Київське МБТІ» від 30 вересня 2019 року за даними реєстрових книг комунального підприємства власниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Згідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у

справі № 6-2407цс15).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Установивши, що власником спірної квартири є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, проте позивачем до останніх позовні вимоги на підставі статті 388 ЦК України не заявлено, суд апеляційної інстанції обгрунтовано вважав, що позивач позбавлений права заявляти вимоги про повернення майна на підставі статті 216 ЦК України та застосування реституції за наявності інших набувачів, які є останніми та які не були залучені до участі у справі.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову та встановленими цим судом обставинами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська