ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9031/20 Справа № 212/2125/20 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2125/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошенко Олеся Миколаївна, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року, яке ухвалене суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року -,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з 2010 року з відповідачем по справі мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 визнав його своїм сином, виявляв турботу про нього, однак, протягом встановленого законодавством терміну, не зареєстрував сина на себе, так як між ним та позивачкою виникла сварка та вони почали мешкати окремо один від одного.

13.12.2011 року позивачка зареєструвала сина у Жовтневому відділі ДРАЦ КМУЮ у Дніпропетровській області по прізвищу матері, а відомості про батька в свідоцтві про народження записані відповідно до вимог ч.1 ст. 135 СК України.

На теперішній час вона бажає, щоб син носив прізвище батька і мав з ним родинні відносини.

Відповідач ОСОБА_2 працює, є особою матеріально забезпеченою, а тому в змозі надавати синові матеріальну допомогу, шляхом сплати аліментів, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом та просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 та внести до актового запису про його народження відомості про батька та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхнього малолітнього сина в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до повноліття дитини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Внесено відповідні зміни до актового запису про народження № 1488 від 13 грудня 2011 року ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зазначивши у графі «БАТЬКО» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, прізвище дитини « ОСОБА_4 » змінити на прізвище батька « ОСОБА_5 » .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частку всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дітей відповідно віку щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 26 березня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошенко О.М. ставить питання про скасування рішення суду в частині розміру аліментів та ухвалення нового рішення в цій частині, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Згоден сплачувати аліменти у розмірі 4000,00 грн.

Зазначає, що він не ухиляється від свого батьківського обов`язку, проте, судом першої інстанції безпідставно не враховано, що він перебуває у шлюбі та має доньку, є фізичною особою-підприємцем та має мінливий дохід, а тому, вважає, що буде доцільним сплачувати аліменти на сина у твердій грошовій сумі розмірі 4000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог позивачки щодо визнання батьківства в апеляційному порядку не оскаржено, у зв`язку з чим колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , та його батьками згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 зазначено: батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_1 (а.с.6).

Згідно з відомостями Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 6 від 10.02.2016 року відомості про батька в свідоцтво про народження ОСОБА_3 Серія НОМЕР_3 записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сісейного Кодексу України ( а.с.7).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2010 року по 2015 рік мешкали без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .( а.с. 8).

Згідно копії результатів дослідження аналізу ДНК на батьківство від 02 червня 2020 року, відповідно до якого виходячи з результатів дослідження, отриманих шляхом аналізу STR - локусів, ймовірність батьківства становить 99,999999%. Передбачуваний батько ( ОСОБА_2 ) не виключається як біологічний батько тестованої дитини ( ОСОБА_3 ). Ймовірність його батьківства в 66 493 745 690 разів вища, ніж у випадкового чоловіка загальної популяції (а.с.48-49).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні, відповідач батько дитини, участі в матеріальному забезпеченні дитини не приймає, проте, зобов`язаний утримувати свою малолітню дитину до досягнення нею повноліття.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та визначеним розміром аліментів з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ, як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положенням ч.1 ст.182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів та визначаючи його в розмірі 1/4 частини від доходу (заробітку) відповідача, суд першої інстанції врахував всі вищепередбачені обставини, дійшовши обґрунтованого висновку, що саме такий розмір відповідатиме встановленому ст. 2 Конвенції ООН про права дитини принципу рівності прав дітей.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи позов про стягнення аліментів подала ОСОБА_1 , оскаржує спосіб стягнення аліментів відповідач, який є платником аліментів.

Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства можна дійти висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.

До аналогічного висновку дійшов й Верховний суд України у постанові від 05 лютого 2014 року по цивільній справі № 6-143цс13, зазначивши, що зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

В зв`язку з наведеним, доводи відповідача про те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що він перебуває у шлюбі та має доньку, є фізичною особою-підприємцем та має мінливий дохід, тому буде доцільним йому сплачувати аліменти на сина у твердій грошовій сумі розмірі 4000,00 грн., колегія суддів не бере до уваги.

Частина перша ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ярошенко Олеся Миколаївна - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: