Постанова

Іменем України

13 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 530/1367/18

провадження № 61-19378св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Омельченко Микола Олександрович,

відповідачі: Човно-Федорівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ім. Довженка», Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Омельченком Миколою Олександровичем, на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області у складі судді Должко С. Р. від 20 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Чумак О. В., Абрамова П. С., Дряниці Ю. В. від 10 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Човно-Федорівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ім. Довженка» (далі - ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка»), Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання поважними причин пропущення позовної давності та визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що він працював в колгоспі «Маяк» Зіньківського району Полтавської області, в тому числі і після реорганізації його в колективне сільськогосподарське підприємство «Маяк» (далі - КСП «Маяк») Зіньківського району Полтавської області, з квітня 1987 року по липень 1999 року. Відповідно до записів у трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_1 ОСОБА_1 був прийнятий в члени колгоспу «Маяк», протокол № 9 від 08 квітня 1987 року, рішенням правління колгоспу, а 15 січня 1997 року виключений з колгоспу без поважної причини. За даними архівної довідки № 113 від 08 листопада 2012 року ОСОБА_1 був прийнятий в члени колгоспу «Маяк» з 01 квітня 1987 року (протокол № 8 від 08 квітня 1987 року), а виключений з членів з 31 липня 1999 року (протокол № 9 від 31 липня 1999 року).

За даними архівної довідки № 117 від 08 листопада 2012 року колгосп «Маяк» був реорганізований в КСГП «Маяк», яке було реорганізоване в сільськогосподарський багатофункціональний кооператив «Маяк», який у свою чергу був реорганізований в товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Маяк» (далі - ТОВ «Агро-Маяк»), а останнє було реорганізовано в ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка».

Оскільки на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю членів КСП «Маяк» (18 грудня 1995 року) ОСОБА_1 був членом колективного підприємства, то має право на земельну частку (пай) у колективній власності на землю, але до списків на отримання земельної частки (паю) помилково внесений не був.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати поважними причини пропуску позовної давності звернення до суду з вимогами про захист свого цивільного права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності реорганізованого КСП «Маяк»; визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі 6,50 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності реорганізованого КСП «Маяк»; зобов`язати Зіньківську районну державну адміністрацію Полтавської області видати на ім`я ОСОБА_1 сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСГП «Маяк» Зіньківського району Полтавської області з розмірі 6,50 в умовних кадастрових гектарах; зобов`язати Човно-Федорівську сільську раду Зіньківського району Полтавської області виділити в натурі (на місцевості) земельну ділянку, яка відповідає розміру 6,50 в умовних кадастрових гектарах, із не розпайованих земель колективної власності реорганізованого КСП «Маяк» на території Човно-Федорівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач мав право на земельну частку (пай), оскільки на день отримання Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 6 від 18 грудня 1995 року він був членом КСП «Маяк», проте не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до вказаного акту. Однак, звернувшись з указаним позовом у вересні 2018 року, позивач пропустив позовну давність, передбачену статтею 71 ЦК Української РСР, що є підставою для відмови у позові. Обставини, на які посилається позивач як на поважність причин пропущення позовної давності, не є поважними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем обставини пропуску позовної давності неповажні є обґрунтованими, у зв`язку із чим правильно відмовив у задоволенні позову за пропуском позовної давності.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належної оцінки наданим позивачем доказам поважності причин пропуску позовної давності не надали; не врахували, що саме до 25 вересня 2002 року йшов процес розпаювання земель колективної власності КСП «Маяк», який включав і уточнення списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) та внесення таких осіб, які були помилково не внесені, до даних списків. Дата звільнення позивача з КСП «Маяк» 01 січня 2000 року не є датою, після якої позивач достовірно міг дізнатися (як вважали суди), що він не був включений до списків членів КСП «Маяк», які мають право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності членів КСП «Маяк». Крім того, суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин приписи статей 71, 75, частини першої статті 80 ЦК Української РСР, і не застосували статті 256, 257, 261, частину другу, третю, п`яту статті 267, статті 6 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року; відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 530/1367/18 з Зіньківського районного суду Полтавської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 працював в колгоспі «Маяк» Зіньківського району Полтавської області, в тому числі і після реорганізації його в КСП «Маяк» Зіньківського району Полтавської області, з квітня 1987 року по липень 1999 року.

У трудовій книжці колгоспника, виписаній на ім`я ОСОБА_1 за № 1037 від 13 лютого 1980 року, значиться запис про прийняття його в члени колгоспу «Маяк» Зіньківського району Полтавської області, протокол № 8 від 08 квітня 1987 року, рішення правління колгоспу, а 15 січня 1997 року виключений з членів колгоспу «Маяк», без поважної причини, протокол № 470 від 29 січня 1997 року, голова КСП Пінчук.

Згідно фотокопій аркушів трудової книжки колгоспника на ім`я ОСОБА_1 , які додано до позовної заяви, в даті запису від 02 січня 1998 року вказано, що відомості додано за 1997 рік, працював різноробочим, пророблено 181,5 трудоднів за рік, а встановлений мінімум трудоднів 260, далі стоїть відмітка без поважних причин та запис, що 15 січня 1997 року виключений з членів колгоспу «Маяк», далі працював з 1998 року в даному КСП у 1998-2000 роках.

За даними архівної довідки № 113 від 08 листопада 2012 року ОСОБА_1 прийнято в члени колгоспу «Маяк» з 01 квітня 1987 року, протокол № 8 від 08 квітня 1987 року. Виключений з членів колгоспу «Маяк» з 31 липня 1999 року (протокол № 9 від 31 липня 1999 року).

18 грудня 1995 року КСП «Маяк» видано Державний акт на право колективної власності на землю серія ПЛ № 6, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1.

У протоколі № 7 загальних зборів учасників ТОВ «Агро-Маяк» від 28 грудня 2009 року зазначено, що ТОВ «Агро-Маяк» реорганізовано, припинено діяльність шляхом приєднання до ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка».Виробничий підрозділ «Агро-Маяк» Зіньківського району Полтавської області ТОВ «АФ ім. Довженка» є правонаступником ТОВ «Агро-Маяк», яке є правонаступником СБК «Маяк», яке у свою чергу є правонаступником КСП «Маяк», а останнє є правонаступником колгоспу «Маяк.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Омельченком М. О., на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частинами дев`ятою, десятою статті 5 ЗК України 1990 року визначено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач мав право на земельну частку (пай), оскільки на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю він був членом КСП «Маяк», але до списків на отримання земельної частки (паю) внесений не був.

Відповідно до пункту 6 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).

Судами встановлено, що під час отримання 18 грудня 1995 року КСП «Маяк» Державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 6 та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом КСП «Маяк», тому на дату його звільнення з підприємства (01 січня 2000 року) йому було достовірно відомо про порушення його права та не включення до списку осіб, який додано до вказаного Державного акту.

З указаним позовом ОСОБА_1 звернувся у вересні 2018 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 2000 році, тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо поважності причин пропуску позовної давності є безпідставними, оскільки розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитись з 1993 року, є загальновідомим фактом, а тому позивач, як член колгоспу, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі КСП «Маяк» зазначеного вище державного акту на землю.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Омельченком Миколою Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун