Ухвала

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 757/2763/17-ц

провадження № 61-15884 ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - державна інспекція з питань праці, про стягнення суми добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») суму добових витрат за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року для виконання його службових обов`язків у місті Києві у розмірі 50 181,60 грн, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року та заробітною платою, яка мала бути виплачена виходячи з середнього заробітку перед початком відрядження у розмірі 92 748,08 грн та середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 871,79 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 143 801,47 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку за період з 11 квітня 2015 року по 26 липня 2019 року у розмірі 1 366 094,93 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявнику необхідно надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження з визначенням конкретного пункту (пунктів) частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав). Такожнадіслати на адресу суду копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Крім того, у порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Разом із цим, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Як вбачається із змісту касаційної скарги та судових рішень ухвалених у цій справі, позивачем, окрім позовної вимоги про стягнення заробітної плати, заявлялись також вимоги про стягнення суми добових витрат за період відрядження та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 зроблено висновок, що починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двохкатегоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Від цього висновку не відступила Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301 гс 18) де зазначено, що пільга щодо сплати судового збору не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такий висновок зроблений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, де також визначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Із поданої касаційної скарги слідує, що заявник у повному обсязі оскаржує постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року, яку просить скасувати та залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, заявнику необхідно сплатити судовий збір виходячи із оспорюваної суми в частині стягнення суми добових витрат за період відрядження та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюванної суми.

Підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) встановлено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печер. р-ні/Печерс.р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, код банку отримувача (МФО): 899998, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

На підтвердження сплати судового збору та його розміру необхідно суду надати документи, що підтверджують його сплату та розмір.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 11 грудня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь