КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Київ

Справа № 753/7184/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка подана представником Гречківським Євгеном Леонідовичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року, постановлену у складі судді Колесника О.М.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська Ірина Валентинівна про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І.В., про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

У січні 2020 року позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року заяву задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 252,7 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 , реєстраційний номер майна 197392983.

Не погоджуючись з ухвалою, представник АТ «Альфа-Банк» - Гречківський Є.Л. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про повернення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції вирішив питання щодо права власника спірної квартири ОСОБА_2 , яка не була залучена до участі у справі та була позбавлена можливості надати свої пояснення та заперечення щодо доводів позивача про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Крім того, позивач не навів у заяві про забезпечення позову жодних пропозицій щодо зустрічного забезпечення, у зв`язку з чим суд першої інстанції взагалі не досліджував питання наявності або відсутності підстав для застосування зустрічного забезпечення. А тому, враховуючи положення ч. 10 ст. 153 ЦПК України, суд першої інстанції повинен був повернути заяву про забезпечення позову.

Стверджує, що відчуження АТ «Укрсоцбанк» спірної квартири на користь ОСОБА_2 не було пов`язане з подачею ОСОБА_1 позову у справі № 753/7184/19, а тому ця обставина не може підтверджувати наявність ризику відчуження квартири її новим власником.

Вказує, що предметом позову у цій справі є визнання недійсним свідоцтва від 21.01.2019 року про право власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. на користь АТ «Укрсоцбанк». При цьому позивач не заявляв вимог про витребування квартири з володіння банку чи інших осіб або про скасування запису про право власності банку на спірну квартиру. Разом з тим, рішення суду у цій справі про задоволення позову не буде підлягати виконанню, однак буде мати преюдиційну силу для можливих подальших позовів ОСОБА_1 в частині встановлення факту безпідставності державної реєстрації права власності на квартиру за банком.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд першої інстанції був поінформований, що квартира на момент розгляду справи належить не АТ «Укрсоцбанк», а ОСОБА_2 , а тому задоволення заявленої позивачем позовної вимоги саме по собі не матиме наслідком набуття позивачем права власності на квартиру, оскільки в силу презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, ОСОБА_2 вважається власником квартири до визнання судом недійсним відповідного правочину, на підставі якого вона набула право власності на квартиру, чи задоволення позову про витребування квартири. Тому не має жодного юридичного значення, чи буде поточний власник квартири - ОСОБА_2 надалі відчужувати квартиру, оскільки позивачу все одно потрібно заявляти інший позов до ОСОБА_2 чи нового власника квартири.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира у липні 2019 року була відчужена ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 і наразі останній власник вчиняє дії щодо її подальшого продажу, що може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду, тому суд дійшов висновку про задоволення клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права.

З виділених матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І.В., в якому просить:

- визнати недійсним свідоцтво НОМЕР_1, видане 22 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В., зареєстроване в реєстрі за №46, яким посвідчено за АТ «Укрсоцбанк» право власності на майно, що складається з квартири, загальною площею 252,70 кв.м., житловою площею 100,40 кв.м., що складається з чотирьох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховську І.В. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , набуте АТ «Укрсоцбанк» на підставі свідоцтва НОМЕР_1 від 22 січня 2019 року за реєстровим №46.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24 квітня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва винесено заочне рішення, яким задоволено позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , постановлено стягнути з відповідача 400 258,41 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн. Протягом періоду часу оскарження заочного рішення суду приватний виконавець незаконно вчиняв дії щодо відчуження майна, що слугувало заставою в кредитних відносинах між позивачем та відповідачем, не дочекавшись набрання сили рішенням суду щодо грошових зобов`язань, а саме приватний виконавець актом приймання-передачі передав заставне майно - квартиру АДРЕСА_1 у власність банку, а 22 січня 2019 року було нотаріально переоформлено право власності на квартиру позивача на підставі акту про передачу майна стягувачу від 10 січня 2019 року.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що разом з поданням до суду позовної заяви позивачем було подано заяву про забезпечення позову. У травні 2019 року судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. Скориставшись відмовою суду, відповідач у липні 2019 року продав спірну квартиру ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 7163 від 19 липня 2019 року. У свою чергу новий власник спірної квартири почав її терміновий продаж. Так, на сайті OLX було розміщене оголошення про терміновий продаж квартири. До оголошення було долучено фотографії технічної документації на квартиру. Представник позивача увійшов у переписку з розміщувачем оголошення і той підтвердив факт продажу спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів .

З матеріалів справи встановлено, що предметом даного позову є визнання недійсним свідоцтва про право власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 22 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 січня 2020 року, власником спірної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2019 року.

Виходячи зі змісту позовної заяви, заяви про забезпечення позову, позовні вимоги заявлені позивачем лише до Акціонерного товариства «Альфа-Банк». ОСОБА_2 не є учасником цієї справи та не була залучена до участі в справі в якості співвідповідача, тоді як відповідач АТ «Альфа-Банк» на час накладення судом арешту не був власником вищевказаної квартири.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції належним чином не пересвідчився, між якими особами існує спір з приводу права власності на вказану квартиру; не звернув уваги, що між сторонами у даній справі існує спір щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності, видане АТ «Укрсоцбанк», та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, проведеної за банком, тоді як право власності на час прийняття оскаржуваної ухвали зареєстровано за ОСОБА_2 , яка не є учасником справи.

Отже, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси особи, яка не є учасником справи та до якої позовні вимоги не заявлені.

За змістом ч. п.1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України арешт може бути накладено на лише майно відповідача.

Відтак, суд неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не іншої особи, до якої позовні вимоги не заявлені, про що судам роз`яснено у пункті 3 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 149-150 ЦПК України, не звернув увагу на те, що арешт може бути накладено лише на майно, яке належить на праві власності відповідачу та помилково постановив ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить особі, що не є учасником справи, допустивши порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви позивача про забезпечення позову.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Заява позивача про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню, оскільки в такий спосіб обмежуватиме право власності на квартиру нового власника майна, який не є учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановлені ухвали про забезпечення позову не були враховані вищевказані обставини справи, допущено порушення норм процесуального права, отже, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, тому підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка подана представником Гречківським Євгеном Леонідовичем, - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.