Справа № 2-617/11
Провадження № 4-с/571/7/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючої судді Качмар М.Я.,

з участю секретаря судового засідання Колодич Ю.В.,

представника скаржника адвоката Нікольченка Б.Б.,

стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження: Рокитнівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), стягувач: ОСОБА_1 , про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, -

встановив:

представник ОСОБА_2 адвокат Нікольченко Б.Б. звернувся до суду із скаргою, у якій просив визнати незаконними дії державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір В.В. щодо встановлення обмеження боржника у праві виїзду за межі України при примусовому виконанні виконавчого листа №2-617/11 від 24.10.2012 року Рокитнівського районного суду Рівненської області у виконавчому провадженні №53239051 і скасувати постанову цього державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 21.10.2020 року у згаданому виконавчому провадженні.

Подану скаргу мотивує тим, що державним виконавцем у виконавчому провадженні №.09.2020 року здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. На підставі цього розрахунку заборгованості, який оскаржено боржником, державним виконавцем 21.10.2020 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, про що він представник боржника дізнався 23.10.2020 року з автоматизованої системи виконавчого провадження. Вказує, «ключовим фактором» для встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України є не сам факт невиконання зобов`язання, а саме факт умисного ухилення від виконання рішення суду чи іншого зобов`язання. Однак, боржник свій обов`язок зі сплати аліментів виконує та виконував належним чином, сплачуючи «на даний час» 2555,00 грн. щомісячно. Крім того, представник особи, яка подала скаргу зазначає, що за увесь період сплати аліментів у ОСОБА_2 не виникало поточної заборгованості зі сплати аліментів. Відтак, на переконання представника боржника, державним виконавцем встановлено обмеження у праві виїзду за межі України на підставі незаконного та безпідставного, на його думку, розрахунку заборгованості. Вважає, що встановивши тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України державним виконавцем порушено норми законодавства, а тому таке обмеження є незаконним і таким, що порушує конституційні права його довірителя.

У судовому засіданні представник особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 подану скаргу підтримав, з підстав зазначених у ній.

Державний виконавець та/або представник Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від суб`єкта оскарження не находило.

Стягувач ОСОБА_1 у судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечила, зазначивши, що, на її думку, боржник умисно ухилявся від сплати аліментів у належному розмірі. Додатково вказала, що наявність у боржника обмеження у праві виїзду за межі України сприятиме сплаті ним заборгованості за аліментами, оскільки на цей час він перебуває та постійно проживає у Польщі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження та інші матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно абз.2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими ст.386 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

Судом встановлено, що на виконанні Рокитнівського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у виконавчому провадженні №53239051 перебуває виконавчий лист, виданий 24.01.2012 року на виконання рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 12.01.2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2011 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.136).

21.10.2020 року у зазначеному виконавчому провадженні державним виконавцем Кушнір В.В. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ( ОСОБА_2 ) у праві виїзду за межі України у зв`язку із наявністю у нього заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.01.2017 року до 31.08.2020 року в розмірі 160333,70 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців (а.с.4). Крім того, у вказаній постанові констатовано, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, яке підлягає обов`язковому виконанню.

Судом також встановлено, що боржник 13.02.2020 року звернувся до Рокитнівського районного суду Рівненської області зі позовною заявою про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із 1/3 частки заробітку на тверду грошову суму в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

На підтвердження цього факту, стягувачем у виконавчому провадженні надано копію позовної заяви з окремими додатками (а.с.154-159). Крім того, вказаний факт підтвердив і представник боржника, який додатково повідомив, що судом у справі за вказано позовною заявою ухвалено рішення суду, яким задоволено частково позовні вимоги і зменшено розмір аліментів з 1/3 частки заробітку на 1/4 частину заробітку.

На підставі вказаного, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, а також враховуючи відомості автоматизованої системи документообігу суду, суд визнає цю обставину такою, що не потребує додаткового доказування.

Крім того, як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_2 від 13.02.2020 року, він зазначає у ній, що «на сьогоднішній день» не працює і вважає справедливим і обґрунтованим розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в сумі, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно (а.с.154, звор.).

На підтвердження того факту, що ОСОБА_2 не працює ним було долучено до позовної заяви копію трудової книжки (а.с.156-159).

Сторонами (представником боржника та стягувачем) розгляду скарги також визнано той факт, що на момент розгляду цієї справи, боржник перебуває за межами України у Республіці Польща, де офіційно працює водієм, що визнається судом обставиною, яка не підлягає доказуванню згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України.

Як вбачається із копії матеріалів виконавчого провадження, надісланого державним виконавцем на запит суду, боржник сплачує з лютого 2020 року аліменти в розмірі 2555,00 грн. (а.с.14-15, 63, 69). Більше того, представником боржника та стягувачем у судовому засіданні визнано, що у вересні та жовтні 2020 року ОСОБА_2 сплачено аліменти на утримання його сина ОСОБА_4 у сумі 2555,00 грн. за кожен місяць, що не потребує додаткового доказування на підставі згаданих вище норм цивільного процесуального закону.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Кореспондуюча норма закріплена і в п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з ч.4 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Аналіз вказаних положень закону у сукупності із нормами ч.5 цієї ж статті, які встановлюють обов`язки боржника у виконавчому провадженні, дають підстави стверджувати, що про ухилення від виконання свого обов`язку за тим чи іншим рішенням суду може свідчити, серед іншого і невиконання боржником своїх обов`язків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також будь-які свідомі дії або бездіяльність, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні.

При цьому, на переконання суду, слід враховувати і той факт, чи перешкоджали будь-які обставини виконанню такого обов`язку боржника, в тому числі і обставини непереборної сили.

Пунктом 1 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Крім того, вирішуючи питання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець, на переконання суду, повинен би був враховувати міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Україною, а також практику ЄСПЛ у контексті балансу між якнайменшим обмеженням прав боржника та забезпеченням прав дитини, в тому числі на належне утримання.

Зокрема, відповідно до ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому згідно з частиною 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Крім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, частинами 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, тим більше, при захисті одного з основних прав дитини права на утримання.

Зважаючи на вищевикладені норми права, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність в діях/бездіяльності боржника ОСОБА_2 ознак ухиляння від виконання свого обов`язку зі сплати аліментів. Зокрема, про ухиляння боржника, свідчить, серед іншого, те, що будучи офіційно працевлаштованим у Республіці Польща з 2017 року, боржник не повідомив про це державного виконавця та не виконав свого обов`язку щодо такого повідомлення, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, очевидним є той факт, що боржник знав про розмір аліментів, який повинен був би стягуватися з нього, а саме 1/3 частина від заробітку, про що свідчить, серед іншого і подання ним позову про зменшення такого розміру аліментів у лютому 2020 року. Відтак, знаючи, що з нього повинно бути стягнено 1/3 частину розміру аліментів боржник з 2017 року платив той розмір аліментів, який визначався державним виконавцем виходячи із наявної в останнього інформації, а саме того, що ОСОБА_2 не працює. Ця обставина могла б видатися щонайменше дивною для будь-якої свідомої людини і, на переконання суду, боржник міг би щонайменше поцікавитися про причину стягнення з нього аліментів у меншому розмірі ніж повинен би був стягуватися.

Більше того, про свідоме ухилення від сплати аліментів боржником свідчать і обставини, на які він покликався в позовній заяві про зменшення розміру аліментів, а саме той факт, що він не працює, хоча починаючи з 2017 року і на момент подання позовної заяви у лютому 2020 року він був офіційно працевлаштований в Республіці Польща.

Також, про ухилення ОСОБА_2 від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків зі сплати аліментів, на переконання суду, свідчить і те, що незважаючи на здійснений державним виконавцем розрахунок заборгованості від 14.09.2020 року, він продовжував сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі 2555,00 грн. та не вчиняв будь-яких дій для часткового погашення такої заборгованості.

Здійснивши перерахунок розміру аліментів, які повинен би був сплачувати ОСОБА_2 , враховуючи розмір його заробітної плати, державним виконавцем встановлено, що наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі, що перевищує суму відповідних платежів за чотири місяців, а відтак встановлено підстави для винесення постанови і встановлення обмеження у праві виїзду за межі України.

Відтак, суд вважає, що державним виконавцем дотримано вимог закону щодо встановлення факту ухилення боржника від виконання свого обов`язку та факту наявності заборгованості, що перевищує суму платежів за 4 місяці.

Щодо забезпечення балансу якнайменшого обмеження прав боржника та забезпечення інтересів дитини, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України сприятиме реалізації прав дитини на утримання та дійсно сприятиме погашенню заборгованості боржником, який на момент винесення оскарженої постанови державним виконавцем постійно працював та перебував за межами України у Республіці Польща. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що таке обмеження не створює будь-яких перешкод в тому числі щодо реалізації боржником свого права на працю.

Враховуючи наведене, суд не вбачає порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження», допущених в ході здійснення своїх повноважень державним виконавцем Кушнір В.В. щодо винесення постанови про встановлення обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_2 за межі України у виконавчому провадженні №53239051, а відтак і не знаходить підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст.447-453 ЦПК України,-

постановив:

В задоволенні скарги ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження: Рокитнівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), стягувач: ОСОБА_1 , про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рокитнівський районний суд Рівненської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст цієї ухвали проголошено 16.11.2020 року о 17:30 год.

Суддя М.Я.Качмар