Справа № 474/516/19
Провадження № 2/474/204/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.20 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Фасій В.В.

при секретарі судового засідання Багрін Н.А.

з участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника третьої особи - органу опіки та піклування Врадіївської райдержадміністрації - Мороз У.В., Козирєва Т. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Врадіївка, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування Врадіївської райдержадміністрації Миколаївскої області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

В травні 2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 (після заміни відповідача - ОСОБА_3 ) яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , з вказаним позовом, обгрунтовуючи вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого у березні 2019 року, вона, позивач, стала новим власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Даний будинок вона успадкувала від ОСОБА_6 . Останній доводився дідусем відповідачеві, та ним, за життя, у березні 2017р. було надано дозвіл на реєстрацію відповідача з її неповнолітнім сином у будинку що був предметом спадкування нею. Однак відповідачка з сином до цього будинку не вселялася, речі їх у будинку відсутні. На її пропозицію знятися з реєстрації добровільно відповідач відмовляється. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачки у вказаній квартирі порушує її права власника на користування та розпорядження майном на свій розсуд, просила усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, просила відмовити у позові, посилаючись на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав її дідусю ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У спірному житловому будинку разом з сином вона була зареєстрована з 2017 році з дозволу дідуся, а тому на її, думку має право проживати в цьому будинку і після його смерті. Також посилалася, що вона постійно провідувала ОСОБА_6 як дідуся, доглядала за ним, допомагала, а після того як поїхала на сезонну роботу, попросила про догляд за дідусем подругу, а потім свекруху. Однак в цей період з дідусем почала проживата ОСОБА_7 , яка вигнала і подругу, і свекруху, які приходили до дідуся, наказавши щоб більше не приходили, а згодом забрала його на проживання до м. Первомайськ. Адреси місця проживання дідуся в м. Первомайськ нікому не повідомляла, тому його вже і не відвідували. Потім дідусь склав новий заповіт уже на ім`я позивача. Добровільно знятися з реєстрації не бажає, бо в подальшому по місцю проживання матері можливості проживати немає, так як остання проживає з вітчином, а іншого житла вона, відповідач, немає. Тому їй немає де зареєструватися. У спірному будинку ніколи не проживала.

Представникм третьої особи - орган опіки та піклування Врадіївської райдержадміністрації Миколаївської області Мороз У.В., Козирєва Т. С. просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись, що дитина має мати місце реєстрації та проживання.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи встановив.

-житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_6 (будинкова книга, свідоцтво про право на спадщину після сметі спадкодавця ОСОБА_6 );

-06.03.2017р. відповідач ОСОБА_3 , та її неповнолітній син ОСОБА_5 були зареєстровані в будинку по АДРЕСА_1 , з дозволу власника будинку ОСОБА_6 (будинкова книга, показання позивача та відповідача в якості свідків);

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (свідоцтво про смерть серії та номеру НОМЕР_1 );

- 13.03.2019 року позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченого нотаріусом Цихоня В.А., 03.01.2018р. від імені спадкодавця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиненого на користь його дружини ОСОБА_1 , на спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.03.2019 року, зареєстроване в реєстрі за №312);

-з червня 2018року і станом на день розгляду справи в суді (з травня 2019р.) позивача ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги по осбовому рахунку № НОМЕР_2 (енергопостачання) та 4729510 (газопостачання) (квитанції про сплату за електроенергію та газопостачання за липень, червень, жовтень, листопад 2018 року, та січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, жовтень 2019 року);

-відповідач ОСОБА_3 з сином ОСОБА_5 з 06.03.2017року (з моменту реєстрації у спірному будинку), до нього не вселялися та в даному будинку з березня 2017 року і станом на день смерті спадкодавця ОСОБА_6 у 2018 році, як члени його сім`ї не проживали, та станом на день розгляду справи в суді (жовтень 2020р.) по місцю реєстрації також не проживають, членами сім`ї нового власника будинку також не є. Відповідач ОСОБА_3 житловим будинком не користуються, участі в утриманні не бере (акт обстеження від 19.04.2019р., показання позивача та відповідача в якості свідка);

-30.01.2020 року органом опіки та піклування Врадіївської РДА складено висновок про недоцільність зняття малолітнього з реєстрації місця проживання, в якому органом опіки та піклування встановлено, що відповідач та малолітній ОСОБА_5 зареєстровані по АДРЕСА_1 , а проживають по АДРЕСА_2 цього ж населеного пункту, в будинку що належить її матері. Та що зняття дитини з реєстрації суперечить чинному законодавству, так як дитина відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства», як член сім`ї наймайча чи власника будинку) має право на користування будинком, та зняття з реєстрації дитини буде грубо порушувати права дитини (виновко №89/16-01 від 30.01.2020р.)

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Відповідно до вимог статті 47Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9ЖК УРСР також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 41Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною першою статті 156ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже право членів сім`ї власника будинку користуватись відповідними жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

За такого, з огляду на вищевикладені положення закону, враховуючи, що відповідачка зареєстрована у спірному будинку за згодою його колишнього власника, право власності якого припинилося, з моменту реєстрації, у березні 2017р., у спірний будинок не вселялася та не проживала у ньому як член сім`ї попереднього власника цього будинку, спільним побутом із позивачем, який є новим власником будинку, не пов`язана, та з неповнолітнім сином - не є членами його сім`ї, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 , неповнолітній ОСОБА_5 втратили право користування будинком, а тому вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні його власністю у обраний ним спосіб - підлягають задоволенню.

При цьому наявність виключно реєстрації особи у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживає в ньому тривалий період та втратила статус члена сім`ї власника цього житла, а тому доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що у неї немає іншого житла, через що вона не має змоги зареєструватися в іншому місці, не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Суд вважає зазначені обставини достатніми для висновку про наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,11,60,130,212-215,224-226 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування Врадіївської райдержадміністрації Миколаївскої області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди для ОСОБА_7 щодо її прав власника у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , шляхом визнання їх такими що втратили право користування житловим приміщенням, - житловим будинком АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн. - залишити за позивачем ОСОБА_7 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі буде виготовлено 02.11.2020 року.

Суддя В.В. Фасій