Справа №718/3229/14-ц
Провадження №6/718/55/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАНИ

17.11.2020 року Кіцманський районний суд Чернівецької області

у складі: головуючого - судді Нерушка Т.І.

секретаря - Пентелюк І.І.

розглянувши подання державного виконавця Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Кіцманського РВ ДВС Мельничук С.М. звернувся до суду з даним поданням, вказуючи, що на виконанні у Кіцманському РВ ДВС перебуває виконавче провадження по примусовому виконанні виконавчого листа Кіцманського суду Чернівецької області № 718/3229/14-ц від 27.10.2016р. про стягнення з ОСОБА_1 па користь ОСОБА_2 в розмірі 248317,47грн. Виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця ВП № 53535549 від 07.03.2017р. В ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем в порядку ст.ст. 10, 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернуто стягнення на грошові кошти боржника в банківських установах та на рухоме майно боржника. Станом па день звернення до суду вказані заходи результату не дали. Згідно інформації отриманої на запит державного виконавця від стягувача, станом на 12.11.2020р. у власності боржника перебуває нерухоме майно, зокрема згідно договору дарування № 484176 від 05.06.2002р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно перебуває у власності боржника з 05.06.2002р. Згідно інформації, з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано в установленому чинним законодавством право власності на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Посилаючись на ст.ст.129, 1291 Конституції України, ст.ст.1, 5, 10, 18, 26, 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст.440 ЦПК України, просив надати дозвіл на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27.10.2016р. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини вартості робіт, матеріалів, виробів та конструкцій, використаних по зведенню незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , що становить 271932,58грн.; компенсацію вартості 1/2 частини вартості робіт, матеріалів, виробів та конструкцій, використаних по ремонту та реконструкції дерев`яного житлового будинку по АДРЕСА_1 , що становить 2917,50грн.; компенсацію вартості 1/2 частини вартості робіт, матеріалів, виробів та конструкцій, використаних по ремонту та реконструкції літньої кухні (літ. Б) по АДРЕСА_1 , що становить 18931,17грн.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16.01.2017р. рішення Кіцманського районного суду від 27.10.2016р. в частині позовних вимог про стягнення компенсації вартості 1/2 частини вартості робіт, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, використаних в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, використаних в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , в розмірі 220661грн.27коп.

Ухвалою Верховного Суду від 27.16.2019р. рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27.10.2016р. в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16.01.2017р. залишено без змін.

На підставі виконавчого листа від 27.10.2016р. № 718/3229/14, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області 07.03.2017р. державний виконавець Кіцманського РВ ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 53535549.

В ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем в порядку ст.ст. 10, 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернуто стягнення на грошові кошти боржника в банківських установах та на рухоме майно боржника. Станом па день звернення до суду вказані заходи результату не дали.

Згідно інформації отриманої на запит державного виконавця від стягувача, станом на 12.11.2020р. у власності боржника перебуває нерухоме майно, зокрема згідно договору дарування № 484176 від 05.06.2002р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно інформації, з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано в установленому чинним законодавством право власності на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Коснтитуції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як передбачено ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно ч.3, 4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до ч.10 ст.440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України, заява № 4909/04, від 10.02.2010р.).

Оскільки ОСОБА_1 є власником житловоо будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування № 484176 від 05.06.2002р., разом із тим це право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення.

Державний виконавець в ході проведення виконавчих дій має звернути стягнення на усе майно, що зазначене у виконавчому документі, і порядок звернення стягнення у даному випадку значення немає.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 10.02.2020р. у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19).

За вищенаведеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення подання.

На підставі викладеного, ст.ст.129, 1291 Конституції України, ст.ст.1, 5, 10, 18, 26, 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст.263, 440, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Подання державного виконавця задовольнити.

Надати дозвіл державному виконавцеві Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або складання. Учасник справи, якому не було вручено ухвалу удень її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали.

Суддя : Т.І.Нерушка