ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6860/20 Справа № 201/2041/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ковальова Євгенія Євгенівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Солошенко Юлія Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування і іпотеки, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно і стягнення судових витрат

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування і іпотеки, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно і стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається те, що Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. З урахуванням зазначеного Дніпровська міська рада звертається до суду з даним позовом у зв`язку з наступним. Земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом, яким просила стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12 000 грн. заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 02 травня 2016 року за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтуванні позову ОСОБА_1 посилалася на не виконання відповідачами укладеного 02 лютого 2017 року договору оренди вказаного нежитлового приміщення загальною площею 223.0 кв. м., укладеного на строк до 01 січня 2018 року з щомісячною орендною платою у сумі 4000 грн. ОСОБА_3 звернулась із зустрічною позовною заявою, датована жовтнем 2017 року, до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 02 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_1 , та про визнання за нею на підставі ст. 120 ЦК України права власності на вказане нежитлове приміщення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнано за останньою право власності на вказане нежитлове приміщення, яке складається з: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею 109.4 кв. м., І поверх: 1 - коридор площею 6.7 кв. м., 2 - сходи площею 3.6 кв. м., 3 - приміщення площею 103.6 кв. м., всього 113.6 кв. м. На підставі цього заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, номер запису про право власності 23861122. 28 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 6205, на підставі цього договору у ОСОБА_1 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 223.0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності - № 24249694, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В.. 27 квітня 2018 року згідно з договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. та зареєстрований в реєстрі за номером 25935741. ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 223.0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 25935741. Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ). Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою в інтересах Дніпровської міської ради на вказане вище заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 - задоволено, скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, ОСОБА_1 не набувала право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна - молитовний будинок розташований за зазначеною вище адресою та не мала права розпорядження ним. За викладених обставин виникає необхідність у вирішенні в судовому порядку питань щодо визнання недійсними договору дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нерухоме майно, а також щодо визнання недійсними договору іпотеки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі якого у ОСОБА_1 нібито виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 223.0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання за територіальною громадою міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради право комунальної власності. Відповідно до акту виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 01 лютого 2018 року № 5 про перевірку дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовано релігійний заклад, який огороджено парканом, орієнтовна площа земельної ділянки під спорудою 110 кв. м., орієнтовна площа огородженої земельної ділянки 350 кв. м. На момент перевірки договір оренди землі, Державний акт на право приватної власності на землю під будівлею, інші документи, що надають право користування земельною ділянкою не надано. Отже, оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власністю, а Цивільний кодекс України передбачає визнання права власності на збудований об`єкт саме за власником земельної ділянки, то необхідно визнати право комунальної власності за Дніпровською міською радою на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Права Дніпровської міської ради, яка є власником майна - земельної ділянки на якій самочинно побудоване спірне нерухоме майно підлягають захисту шляхом задоволення даного позову з використанням правового механізму, установленого ч. 5 ст. 376 ЦК України. Отже відповідачі при укладанні вказаних договорів діяли не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин укладання вказаних договорів, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню спірних договорів неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсними вказані договори дарування і іпотеки, скасувати записи про державну реєстрацію права власності, визнати права власності на це нерухоме майно за позивачем, стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі (том 1 а.с. 5-14).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради відмовлено (том 1 а.с. 235-246).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилаючись на те, що рішення суду 1 інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (том 1 а.с. 4-13).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так, Дніпровська міська рада () є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок розпорядження землею.

Зі справи вбачається, що у листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом, яким просила стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12 000 грн. заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 02 травня 2016 року за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтуванні позову ОСОБА_1 посилалася на не виконання відповідачами укладеного 02 лютого 2017 року договору оренди вказаного нежитлового приміщення загальною площею 223.0 кв. м., укладеного на строк до 01 січня 2018 року зі щомісячною орендною платою у сумі 4000 грн. ОСОБА_3 звернулась із зустрічною позовною заявою, датована жовтнем 2017 року, до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 02 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_1 , та про визнання за нею на підставі ст. 120 ЦК України права власності на вказане нежитлове приміщення.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнано за останньою право власності на вказане нежитлове приміщення, яке складається з: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею 109.4 кв. м., І поверх: 1 - коридор площею 6.7 кв. м., 2 - сходи площею 3.6 кв. м., З - приміщення площею 103.6 кв. м., всього 113.6 кв. м. На підставі цього заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, номер запису про право власності 23861122.

28 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 6205, на підставі цього договору у ОСОБА_1 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 223.0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності - № 24249694, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною.

27 квітня 2018 року згідно з договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Євгенією Євгеніївною та зареєстрований в реєстрі за номером 25935741. ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 223.0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 25935741. Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ).

Керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою в інтересах Дніпровської міської ради на вказане вище заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 - задоволено, скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення відмовлено.

У постанові апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року зазначено, що матеріали справи не містять доказів у відповідності до вимог ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» про прийняття до експлуатації новостворений ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - молитовний будинок, про наявність у ОСОБА_1 відповідних правовстановлюючих документів на вказану новостворену будівлю, про перебування земельної ділянки, на якій він розташований у її власності чи користуванні та про наявність у неї відповідно до вимог ст. 316, 317, 319 ЦК України права розпорядження ним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не доведеними та необґрунтованими.

Із вказаними висновками суду, 1 інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України ст. 13, 14, Земельного кодексу України ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, і 23, 125, 126 Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі») та Цивільного кодексу України.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних1 ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування і іпотеки, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно, позивач зазначає, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Однак, зі справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу ВМР №173698 реєстр-609, 23.02.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. Добровольська О. О. купила у КП «Центр Жовтневий» нежитлове приміщення пункт приймання склотари та згодом провела реконструкцію нежитлового приміщення під молитовний будинок.

Нежитлове приміщення пункт приймання склотари КП «Центр Жовтневий» отримало у власність на підставі договору купівлі-продажу комунального майна посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. від 11.12.1996 р. за № 7862 та зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ 10.05.1999 р.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушення (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами, оскільки у разі визнання їх недійсними повернення майна може відбутися до ОСОБА_1 , яка уклала договір купівлв-продажу з КП «Центр Жовтневий», а вона з такою вимогою не звертається.

Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Та особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором, у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені, заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Щодо вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256 цс 18 зробила правовий висновок.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю зазначено у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

З приводу вимог позивача про визнання права власності за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на спірне нерухоме майно, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству.

Так, Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 5 від 01.02.2018 р. В акті вказано, що нежитлове приміщення належить ОСОБА_3 та наявна декларація про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежитлового приміщення під молитовний будинок по АДРЕСА_1 », заявником вказана ОСОБА_1 , декларація зареєстрована 09.10.2013 № ДП73.

Перевірки стану дотримання суб`єктами господарювання вимог земельного законодавства повинні проводитися на основі Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19.06.2003 №963-ІУ, Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 06.11.2018 р.№ 538 «Про затвердження уніфікованої форми акта, що складається за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері використання та охорони земель, та інших форм розпорядчих документів». Такі перевірки згідно наказу проводить Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру в особі Державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства про охорону земель відділу Держгеокадастру.

Поряд з цим, згідно пп.25-1 п.4 Положення про Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 14.01.2015 №15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності

У наказі надається зразок акту обстеження земельної ділянки, який повинен містити: керівника суб`єкта господарювання чи уповноваженої ним особи, загальна площа земельної ділянки (а не як в акті - орієнтовна площа під спорудою 110 м.кв.), категорію земель, цільове призначення земель, наявність документів, що підтверджують державну реєстрацію права власності чи права постійного користування або права оренди земельної ділянки.

Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядного контролю за використанням та охороною земель від 14.06.2018 р. не відповідає законодавче встановленим нормам.

Відповідно до приписів п.3.4. Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.11р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного, в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають, (правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 902/889/16 та від 21.01.2019 у справі № 910/22093/17 від 20 березня 2019 року справа № 910/6186/17, справа № 910/1056/18 від 06.03.2019 року.

Отже, саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є досатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільнозайнятої. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Разом з тим, відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на 12.12.2005) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При цьому, відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на дату отримання відповідачем свідоцтва про право власності на розташоване на спірній земельній ділянці нерухоме майно 18.06.2014) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст.ст. 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, Верховний Суд дійшов висновку, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий,якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

В позові Дніпровська міська рада посилається, що звертається до відповідачів на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України. «На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб».

Вбачається, що ОСОБА_1 придбала у КП «Центр Жовтневий» нежитлове приміщення пункт приймання склотари та згодом провела реконструкцію нежитлового приміщення під молитовний будинок. При цьому, до неї перейшло й право власності на земельну ділянку, на якій було розташоване нежитлове приміщення пункт приймання склотари. Зазначений договір ніким не оскаржувався. Пізніше право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Таким чином, посилання позивача, як на підставу позову, на ту обставину, що вся земельна ділянка зайнята відповідачами самовільно є безпідставною.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів того, що він був стороною оспорюваних правочинів, при укладанні яких його права та законні інтереси були порушені, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то суд зазначає, що вона є похідною від вимог про визнання правочинів недійсними, та додаткового судового захисту з цього приводу особа не потребує.

Вимога про визнання за позивачем права власності на спірне приміщення, яке на його думку, розташоване на належній йому земельній ділянці, і тому беззаперечно йому належить, є безпідставною, з вищезазначених підстав. Крім того, позивач зазначає, що спірне приміщення побудовано самочинного, документи щодо вводу його в експлуатацію в матеріалах справи відсутні, що також виключає визнання на нього права власності за будь якою особою.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й колегія суддів, що підстави для визнання недійсними договорів дарування і іпотеки, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно, відсутні.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: