Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7304/20 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 40 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Микитюк О.Ю., Коломієць О.С.

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/7304/20 за позовом ОСОБА_1 до судді Корольовського районного суду міста Житомира Петровської Марини Вікторівни про порушення конституційних прав на справедливий суд під час розгляду справи №296/1693/20, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 16 вересня 2020 року, постановлену суддею Стрілецькою О.В. у м. Житомирі (повний текст складено 16.09.2020),

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до судді Корольовського районного суду міста Житомира Петровської М.В. про визнання її конституційних прав та відшкодування на її користь моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. Свої вимоги мотивує порушенням суддею її конституційних прав при винесенні судового рішення.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 16 вересня 2020 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до судді Корольовського районного суду міста Житомира Петровської М.В. відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Вважає, що оскаржувана ухвала є неправосудною, а висновки, викладені в ній неправдивими.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи були повідомлені належним чином, від відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до судді Корольовського районного суду міста Житомира Петровської М.В. у зв`язку з порушеннями, допущеними нею при розгляді цивільної справи № 296/1693/20 за її позовом до Верховного Суду про відшкодування шкоди.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній цивільній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що цивільна справа № 296/7304/20 за позовом ОСОБА_1 до судді Корольовського районного суду міста Житомира не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Зазначені спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до пункту першого частини першої ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1,7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких майнова та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, вказаними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із вищевикладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Таким чином, висновок судді першої інстанції, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ є правильним. Тому, оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Оскільки суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, не є приватною особою, до якої можна звернутися з позовом, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком судді суду першої інстанції про те, що позов до судді не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

Зважаючи на викладене, юрисдикція судів по розгляду заявлених ОСОБА_1 вимог у порядку цивільного судочинства, на спірні правовідносини не поширюється оскільки суддя, як посадова особа, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли він виступає як представник установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Заяви, скарги, спрямовані на притягнення судді як відповідача, не підлягають розгляду в суді, оскільки законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а відтак суддя суду першої інстанції правильно застосував положення ст.ст. 125,129,129-1 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 13,23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема викладена у тексті п. 36 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява № 20347/03), свідчить про те, що «позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Враховуючи наведене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала судді суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно визначився із характером правовідносин та неможливістю розгляду даної цивільної справи в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та її скасування.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала Корольовського районного суду міста Житомира від 26 червня 2019 року є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки останні не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, правильності висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 26 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 12.11.2020