ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/14036/18-ц

провадження № 22ц/818/3123/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року в складі судді Сугачової О.О.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення збитків в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 6562581 з терміном дії до 03 липня 2023 року.

Зазначила, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між банком та нею укладено іпотечний договір № 6562593, предметом якого є належна їй та ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 .

Вказала, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2012 року з неї та ОСОБА_5 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 03 липня 2008 року в загальному розмірі 647 964,46 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах за оцінкою суб`єкта оціночної діяльності.

Зазначила, що 08 червня 2016 року вищевказана квартира реалізована через електронні торги.

Вказала, що у зв`язку із зазначеними обставинами вона набула права кредитора до ОСОБА_3 як боржника за кредитним договором, оскільки його зобов`язання виконані за рахунок належної їй Ѕ частини квартири.

Зазначила, що продаж квартири, що є предметом іпотеки, відбувся з вини відповідача, який не виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Вказала, що має право на відшкодування спричинених збитків у розмірі реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, яка складає 547 953,00 грн, що є половиною від ринкової вартості квартири, визначеної згідно експертного висновку про ринкову вартість майна станом на 28 грудня 2017 року.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 547 953,00 грн і понесені судові витрати.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року позовні вимоги задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки в порядку регресу в розмірі 547 953,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 5479,53 грн.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду ОСОБА_3 через представника подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати в частині стягнення з нього 547 953,00 грн збитків в порядку регресу на користь ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір суми, визначений позивачкою, є необґрунтованим, оскільки належну їй Ѕ частину квартири продано на електронних торгах за 207 604,86 грн, тому вона, якщо і має право на повернення коштів, сума її повинна складати тільки 207 604,86 грн, оскільки результати прилюдних торгів вона не оскаржувала.

21 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому посилався на те, що безспірним є той факт, що відповідач, одержавши кредит і не збираючись виконувати свого обов`язку по його поверненню, багато років цинічно спостерігав за тим, як його борги сплачувались за рахунок квартири, яка продавалася через електронні торги, а позивачка залишилася без житла.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Коваленко І.П. від 15 квітня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків в порядку регресу витребувано з Московського районного суду міста Харкова.

23 квітня 2020 року вищезазначена справа надійшла до Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року в складі колегії суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю. відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року в складі колегії суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

15 червня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 643/14036/18 (22ц/818/3123/20).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року в складі колегії суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що продаж іпотечної квартири, Ѕ частина якої належала позивачці, відбувся з вини відповідача, та до неї перейшли права кредитора, отже вона має право на відшкодування завданих їй збитків у розмірі 547 953,00 грн згідно висновку про оцінку вартості майна.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 6562581, згідно умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 57 000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 14,99% річних зі строком повернення до 03 липня 2023 року (а. с. 5-7).

У подальшому 03 квітня 2009 року, 16 липня 2009 року та 06 серпня 2009 року укладено додаткові угоди до вказаного кредитного договору, якими змінено процентну ставку, графік погашення кредиту та надано другий транш кредиту у розмірі 441 311,65 грн (а. с. 8-11).

У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 03 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 6562593, посвічений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кононовою О.Ю. за № 1249, предметом якого є належна ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 (а. с. 20-21). 16 липня 2009 року укладено договір про зміну до вказаного договору іпотеки (а. с. 13).

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 09 червня 2008 року № 19116910 (а. с. 12).

У березні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, примусове виселення без надання іншого житлового приміщення, передання предмету іпотеки в управління. ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до банку, ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кононова О.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т.П. про визнання недійсним договору іпотеки та договору про зміни до договору іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2012 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено; позовні вимоги банку задоволено частково; стягнуто заборгованість за кредитним договором № 6562581 від 03 липня 2008 року в загальному розмірі 647 964,46 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру, реєстраційний номер № 23555059, загальною площею 72,4 кв м, житловою площею 50,5 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка передана в іпотеку банку за договором іпотеки № 6562593 від 03 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кононовою О.В. за № 1249 шляхом продажу на прилюдних торгах за оцінкою суб`єкта оціночної діяльності; виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з вказаної квартири, яка є предметом іпотеки і належить їм; в іншій частині позовних вимог відмовлено; вирішено питання щодо судових витрат (а. с. 15-17).

З протоколів № 173463 та № 173462 проведення електронних торгів від 08 червня 2016 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 реалізована через електронні торги по Ѕ частині, кожна за ціною продажу 207 604,86 грн. Переможцем торгів є ОСОБА_6 (а. с. 18, 22).

Із висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки вбачається, що станом на 28 грудня 2017 року вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1 095 906,00 грн, тобто вартість половини 547 953,00 грн (а. с. 24-49).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 3 статті 1 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку боржника (зокрема, позичальника за кредитним договором) та майнового поручителя, який відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 Закону України «Про іпотеку»). Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника (висновок Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 159/4709/15-ц).

Однією із ознак застави є те, що вона являє собою додаткове, акцесорне зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно. Воно завжди викликано наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання. Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування у застави.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому в іпотечних правовідносинах майновий поручитель за іпотечним договором вступає в правовідносини безпосередньо з кредитором, але не від імені боржника, а від власного.

У разі реалізації предмета застави (іпотеки) у зв`язку зі зверненням на нього стягнення заставодавцем (іпотекодавцем) відповідне забезпечувальне зобов`язання припиняється (частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»), проте не припиняється основне зобов`язання, оскільки за загальним правилом, саме позичальник як боржник у зобов`язанні за договором позики має виконати свій обов`язок перед позикодавцем, тому у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки правовідносини з боржником за основним зобов`язанням не припиняються, а відбувається заміна позичальника як кредитора на нового кредитора - особу, яка була майновим поручителем. Із заміною кредитора зобов`язання не припиняється, у позичальника залишається обов`язок з повернення позики.

Слід враховувати, що згідно з пунктом 3 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). У цій нормі закріплений окремий випадок (підстава) суброгації.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Разом з тим, за приписом частини третьої статті 42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

Таким чином, статті 11 та 42 Закону України «Про іпотеку» визначають правові наслідки різних ситуацій - задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки (стаття 11 Закону України «Про іпотеку») і добровільного повного або часткового виконання майновим поручителем обов`язку боржника (стаття 42 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто якщо основне зобов`язання припиняється внаслідок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, то відбувається заміна особи в зобов`язанні, і майновий поручитель набуває всіх прав кредитора за основним зобов`язанням (частина друга статті 11 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, якщо майновий поручитель добровільно виконав повністю або частково забезпечене основне зобов`язання і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, то майновий поручитель вправі вимагати у боржника стягнення раніше сплаченої суми; це право виникає в силу статті 42 Закону України «Про іпотеку», і його правова природа є регресною.

Зазначене тлумачення надано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 487/4846/16-ц, провадження № 61-15510св18.

Умовами суброгації прав кредитора до майнового поручителя є такі: 1) основне зобов`язання має бути дійсним; 2) застава, якою забезпечується основне зобов`язання, має бути дійсною; 3) поручитель має виконати обов`язок боржника перед кредитором.

Щодо останньої умови - юридичного факту виконання обов`язку боржника, то прийнято розрізняти виконання майновим поручителем обов`язку боржника за основним зобов`язанням і виконання ним свого обов`язку за договором застави. Так, самостійним випадком суброгації буде виконання майновим поручителем саме обов`язку боржника. Тобто наслідком виконання майновим поручителем обов`язку боржника є перехід до нього (майнового поручителя) прав кредитора за основним зобов`язанням. Інше - це виконання майновим поручителем свого забезпечувального зобов`язання. Таке виконання не є підставою для суброгації, адже заставодавець (майновий поручитель) виконує не обов`язок боржника, а свій обов`язок. Отже, юридичним наслідком виконання поручителем (майновим поручителем) обов`язку боржника є перехід до нього прав кредитора за основним зобов`язанням.

У даному контексті важливим є питання чи допускається суброгація у випадку часткового виконання майновим поручителем обов`язку боржника.

Так, виходячи з положення частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника (а не його частини) заставодавцем (майновим поручителем). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України часткове виконання поручителем зобов`язання за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором.

Часткове виконання поручителем чи майновим поручителем зобов`язання позичальника (боржника) за кредитним договором не породжує суброгації, тобто заміни кредитора в основному зобов`язанні. Тож у разі часткового виконання обов`язку боржника не наставатиме належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Наведене не відповідає його правовій природі, згідно з якою ціль забезпечувальних заходів полягає не тільки у стимулюванні належного виконання зобов`язання, а й у зменшенні негативних наслідків, що виникли у зв`язку з його порушенням, іншими словами - у захисті майнового інтересу кредитора.

Так само, з іншої сторони, виконання майновим поручителем свого забезпечувального зобов`язання буде мати місце лише у випадку повного погашення за рахунок предмета застави вартості основного зобов`язання. Адже за статтею 1054 ЦК України позичальник як сторона кредитного договору зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Саме за таких умов належне виконання забезпечувального зобов`язання припиняє (відповідно до частини 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином) одночасно із забезпечувальним і основне зобов`язання, оскільки кредитор, реалізуючи права за забезпеченням, одержує те, що він мав би одержати, якщо б зобов`язання не було порушене.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 квітня 2018 року у справі № 910/9256/17.

Як вбачається з матеріалів справи у ОСОБА_3 виникла заборгованість за кредитним договором, у забезпечення виконання зобов`язань за яким укладено договір іпотеки, майновим поручителем за яким була, зокрема, ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором, рішенням суду звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру, співвласницею якої є ОСОБА_1 , яку продано з електронних торгів.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилалась на те, що до неї перейшли права кредитора у основному зобов`язанні, та вона має право на стягнення коштів у порядку регресу.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки підтвердив позовні вимоги позивачки та наполягав на їх задоволенні.

Разом з тим, право майнового поручителя вимагати у боржника стягнення раніше сплаченої суми, яке є регресним, виникає в силу статті 42 Закону України «Про іпотеку», тобто у разі якщо майновий поручитель добровільно виконав повністю або частково забезпечене основне зобов`язання, і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки.

У даному разі ОСОБА_1 добровільно основне зобов`язання за кредитним договором не виконувала, натомість стягнення на предмет іпотеки звернено за рішенням суду, тому права вимагати стягнення коштів у порядку регресу вона не набула.

Також, у даному разі не вбачається й підстав для суброгації, тобто заміни кредитора в основному зобов`язанні на підставі статті 11 Закону України «Про іпотеку», оскільки основне зобов`язання виконано не повністю, а частково.

Так, як вбачається з рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2012 року заборгованість за кредитним договором № 6562581 від 03 липня 2008 року, з метою погашення якої звернено стягнення на предмет іпотеки, складала 647 964,46 грн.

З протоколів № 173463 та № 173462 проведення електронних торгів від 08 червня 2016 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 реалізована через електронні торги по Ѕ частині, кожна за ціною продажу 207 604,86 грн, тобто загалом 415 209,72 грн.

З наведеного вбачається, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки та продажу квартири заборгованість за кредитним договором погашена не у повному обсязі, оскільки вартість квартири є меншою за суму боргу.

Відомостей щодо того, чи погашено залишок боргу за кредитним договором, та ким саме боржником чи майновим поручителем, матеріали справи не містять.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки не надав доказів того, що заборгованість за основним зобов`язанням погашена.

Виходячи з того, що часткове виконання майновим поручителем зобов`язання позичальника (боржника) за кредитним договором не породжує суброгації, тобто заміни кредитора в основному зобов`язанні, підстави вважати, що до ОСОБА_1 перейшли права кредитора у основному зобов`язанні, відсутні.

Крім того, банк, який є кредитором, та володіє інформацією щодо погашення заборгованості за кредитним договором, до участі у справі не залучений.

Посилання ОСОБА_1 на норми права, які регулюють відносини щодо відшкодування шкоди, виходячи з аналізу спірних правовідносин, є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності вважається порушення норми права. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення як юридичний факт.

Цивільне правопорушення - це протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або умови договору, і з якою договір або закон пов`язують виникнення цивільно-правової відповідальності.

Поведінка особи визнається протиправною, якщо вона не відповідає вимогам права, вираженим в актах цивільного законодавства або договорі. Недоговірна відповідальність виникає лише у разі завдання шкоди неправомірними діями правопорушника (частина 1 статті 1166 ЦК). У разі ж завдання шкоди правомірними діями, цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, протиправний характер діяння є універсальною типовою умовою цивільно-правової відповідальності. Якщо порушуються цивільні відносини, які виникають на підставі будь-яких юридичних фактів, крім договору (відповідно при недоговірній відповідальності), протиправним визнається діяння особи, що порушує заборони, а також прямі приписи певної поведінки учасників правовідносин, встановлені в нормах права.

Із змісту статей 1166, 1167 ЦК України, в яких зазначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду вбачається, що під шкодою розуміють втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи. Шкода у спеціально - юридичному значенні (залежно від правової системи даної країни, конкретної галузі права) - це пряма дійсна шкода (реальна матеріальна шкода) або матеріальна шкода як сукупність реальної шкоди та упущеної вигоди чи шкода як сукупність матеріальної та моральної шкоди; порушення прав, свобод, законних інтересів суб`єктів права, а також, створення ситуації, коли їх неможливо здійснити. Іншими словами, шкода це зменшення кількості майнового блага (внаслідок знищення майна, втрата можливості отримати майно, яке особа неодмінно отримала б за нормального перебігу подій) або погіршення його якості (пошкодження речі, зіпсування, приведення її у стан, у якому вона здатна виконувати всі свої функції).

Шкода у власне етичному (загально-соціальному, загальнолюдському) значенні - це певна шкода суто соціально-моральному характеру, спричинена суцільним відносинам у процесі здійснення суб`єктивного права (шкода з огляду на вимоги до моральності поведінки особи, моральні цінності суспільства).

Зміст збитків як грошової форми шкоди допомагає розкрити стаття 22 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитки включають: 1) реальні збитки, які у свою чергу включають: а) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; б) витрати, які особа зробила чи мусить зробити для відновлення порушеного права; 2) упущену вигоду - доходи, які особа могла б одержати за звичайних обставин, якби її право не порушили.

Тобто, збитки це грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виникали деліктні правовідносини, а сума коштів, про відшкодування якої просила позивачка, не є за своєю природою збитками, оскільки ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки є майновим поручителем за зобов`язанням ОСОБА_3 , на що вона добровільно погодилась та мала усвідомлювати можливі наслідки укладення відповідного договору.

Твердження позивачки про завдання їй збитків діями відповідача щодо невиконання зобов`язань за кредитним договором є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного цивільного законодавства.

Вирішуючи спір суд першої інстанції зазначеного не врахував та помилково залишив без уваги і належної правової оцінки вищенаведені обставини, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на його користь судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги, у розмірі 8220,00 грн та за подачу заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 384,20 грн, а всього 8604,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків в порядку регресу залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8604,20 грн судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.