ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 389/482/19

провадження № 22-ц/4809/1268/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Дуковського О.Л., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.10.2019, суддя Український В.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами дійсним, визнання права власності на будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами дійсним, визнання права власності на будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він домовився із відповідачем про купівлю будинку за адресою АДРЕСА_1 , про що 09.09.2018 між сторонами укладений договір купівлі-продажу будинку.

На підтвердження договору, складено розписку, у якій відображено всі істотні умови договору купівлі - продажу та виконання зобов`язань між сторонами.

ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 ключі від будинку та правовстановлюючі документи на будинок.

Відповідно до розписки відповідач отримав в рахунок продажу будинку кошти в розмірі 150000 гривень (еквівалент в доларах США 5000) та зобов`язався до 09.10.2018 звернутися до нотаріуса та переоформити право власності на будинок на покупця.

Однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

З часу укладення розписки та передачі грошових коштів, позивач проживає в придбаному будинку, здійснює поточний ремонт, підтримує будинок та подвір`я в належному санітарно-технічному стані, обробляє присадибну ділянку по мірі можливості та стану здоров`я.

Просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений 09.09.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на вказаний будинок

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.10.2019 позов задоволено.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя, оскільки він був придбаний ще у 2007 році у ОСОБА_3 за 6000 дол.США. Після розірвання шлюбу за взаємною домовленістю із ОСОБА_2 поділили спільне майно та дійшли згоди, що даний будинок залишиться ОСОБА_4 , в якому буде проживати вона разом з дітьми. Вважає, що в основу рішення суду покладені докази, які були штучно створені її чоловіком для того, щоб позбавити її частки в спільному майні подружжя.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20.08.2020 відкрито апеляційне провадження .

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги. Зазначається, що доказів того, що ОСОБА_4 домовилася з відповідачем щодо придбання у нього за 6 000 доларів США будинку з господарсько-побутовими спорудами в АДРЕСА_1 не надано, а також не надано доказів того, що вона домовилася з позивачем щодо поділу нажитого майна, у тому числі у судовому порядку під час або після розірвання шлюбу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09.09.2020 справу призначено до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що позивач по справі домовився із ОСОБА_3 про купівлю будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . Сторони домовилися про всі істотні умови договору, про що склали розписку та акт прийому-передачі будинку. На виконання вказаного договору позивач сплатив відповідачеві 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, що в еквіваленті складало 5000 (п`ять тисяч) доларів США, та прийняв вказаний будинок. Проживає у вказаному будинку з вересня 2018 року. Відповідач в свою чергу отримав гроші та передав будинок позивачеві. Договір домовилися нотаріально оформити та зареєструвати в установленому законом порядку 09.10.2018. Однак відповідач свої зобов`язання не виконав, ухилився від нотаріального посвідчення договору. При цьому повідомлявся позивачем про необхідність з`явлення до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу на 09.10.2019 та повторно на 11.12.2018. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач є інвалідом другої групи загального захворювання, переніс операцію та тривалу реабілітацію. За повідомленням відповідача, він також має тяжке захворювання, за межі міста проживання не виїздить.

Відповідно до правовстановлюючих документів на будинок за адресою АДРЕСА_1 , будинок належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом номер 815 виданий 06.09.2018 Знам`янською районною державною нотаріальною конторою, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу будинку і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, шляхом прийняття виконання, а саме відповідач отримав грошові кошти за продаж майна, а позивач в свою чергу, повністю розрахувався з відповідачем та прийняв нерухоме майно, але нотаріальне засвідчення договору не відбулось в звязку зі ухиленням продавця від такого посвідчення, суд вважає, що позов необхідно задовольнити.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд з позовом позивач зазначав, що 09.09.2018 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , про що складено розписку, у якій відображені істотні умови договору та виконання зобов`язань сторонами.

Також ОСОБА_3 передав ключі від будинку та право установчі документи на житловий будинок та господарські споруди.

Зазначає, що сторони домовилися про всі істотні умови договору, про що склали розписку та акт прийому-передачі будинку.

На виконання вказаного договору позивач сплатив відповідачеві 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, що в еквіваленті складало 5000 (п`ять тисяч) доларів США, та прийняв вказаний будинок.

Проживає у вказаному будинку з вересня 2018 року.

Відповідач в свою чергу отримав гроші та передав будинок позивачеві. Договір домовилися нотаріально оформити та зареєструвати в установленому законом порядку 09.10.2018. Однак відповідач свої зобов`язання не виконав, ухилився від нотаріального посвідчення договору. При цьому повідомлявся позивачем про необхідність з`явлення до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу на 09.10.2019 та повторно на 11.12.2018.

На підтвердження позову позивач надав розписку від 09.09.2018 року відповідно до якої - ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив спірний будинок. Розрахунок проведено до укладення договору в нотаріальному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до правовстановлюючих документів на будинок за адресою АДРЕСА_1 , будинок належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданий 06.09.2018 Знам`янською районною державною нотаріальною конторою.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною другою статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначають, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

З матеріалів справи вбачається, що з доводів позивача вбачається, що спірний договір було укладено вже після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано.

Водночас однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не з`ясував, чому спірний правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона договору ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину,що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

Саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Аналогічний провив висновок зроблений Верховним Судом України у справі за №6 - 1288цс17

З доводів апеляційної скарги вбачається, що спірний договір був предметом договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 02.08.2007 року, тобто питання про продаж спірного будинку вирішувався ще у 2007 році в період коли позивач та особа, яка подала апеляційну скаргу перебували у зареєстрованому шлюбі.

Особа, яка подала апеляційну скаргу проживає в спірному будинку.

З позовної заяви вбачається, що позивач проживає АДРЕСА_2 , тобто не в спірному будинку.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що особа, яка подала апеляційну скаргу, відповідно до довіреності від 21.06.2011 року була уповноваженою особою від імені ОСОБА_3 для здійснення представництва в органах нотаріату для оформлення спадщини до якої входив і спірний будинок та інших органах в тому числі і судових органів.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі і ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення, яким позов не підлягає задоволенню,оскільки позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30.10.2019, скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами дійсним, визнання права власності на будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1152,60 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: