КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В.,

Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду

м. Києва від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 17 серпня 2018 року о 22 год. 03 хв.

в м. Києві по Новоірпінській трасі, 4 кілометр, сталася дорожньо-транспортна пригода.

Водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz» 308 D , держномер НОМЕР_2 , перед початком руху не впевнився у безпечності маневру, здійснив поворот через дві суцільні лінії, внаслідок чого сталося зіткнення з транспортним засобом «Peugeot Partner», держномер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався в попутньому напрямку, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Таким чином, вина відповідача у ДТП доведена повністю.

Власником автомобіля «Mercedes-Benz» 308 D, держномер НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП автомобілю марки «Peugeot Partner», держномер НОМЕР_3 , що належить на праві приватної власності позивачу, завдано технічних пошкоджень.

24 жовтня 2018 року аварійним комісаром на замовлення ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» оглянуто автомобіль «Peugeot Partner», держномер НОМЕР_3 та складено висновок про матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля, вартість якого складає 109 628,10 грн.

26 червня 2019 року ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» перераховано на картковий рахунок ОСОБА_6 кошти у сумі 45 734,30 грн відшкодування по страховому акту №18.59.4 від 11 червня 2019 року.

У зв`язку з тим, що перераховано не повну суму спричинених збитків, позивач вважає, що станом на вересень 2019 року у відповідачів залишився борг перед нею в сумі 63 893,80 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП на відповідній правовій підставі володів ( керував, експлуатував, використовував за цільовим призначенням ) автомобіль «Mercedes-Benz» 308 D, держномер НОМЕР_2 , а тому, відповідно і є володільцем цього транспортного засобу у розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Враховуючи викладене, на ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу, не може бути покладена відповідальність солідарно відшкодувати шкоду, завдану іншою особою, яка на відповідній правовій підставі керувала транспортним засобом.

Враховуючи викладене, суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи,

постановою Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні ДТП, що сталася 17 вересня 2018 року в м. Києві по Новоірпнінській трасі, 4 км, який, керуючи автомобілем «Mercedes-Benz» 308 D , держномер НОМЕР_2 , перед початком руху не впевнився у безпечності маневру, здійснив поворот через дві суцільні лінії, в результаті чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «Peugeot Partner», держномер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався в попутному напрямку ( а.с. 5 ).

Судом встановлено, що не заперечується сторонами та підтверджується показами ОСОБА_2 , автомобіль «Mercedes-Benz» 308 D, держномер НОМЕР_2 , належить останньому на праві власності.

Відповідно до висновку від 24 жовтня 2018 року матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ «PeugeotPartner», держномер НОМЕР_3 , складає 109 628,10 грн ( а.с. 6-8 ).

Однак, надані суду докази щодо розміру завданого матеріального збитку

( а.с. 6-8 ), напереконання апеляційного суду, є копіями невідомого походження, а відтак - не є належними, допустимими, достовірними та достатніми, відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України, для задоволення вимог позивача, оскільки суд позбавлений можливості впевнитись у їх справжності.

Копіями невідомого походження, як зазначено у правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.

Крім того, із вказаного висновку від 24 жовтня 2018 року суд позбавлений можливості встановити розмір завданого матеріального збитку, оскільки надані копії не є чіткими.

Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції такої можливості, щодо перевірки справжності копії висновку ( а.с. 6-8 ) шляхом співставленням із оригіналом, позивачем не надано.

Відтак, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, за відсутності обґрунтованих підтверджень завданого матеріального збитку, є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріали справи не містять полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача або іншого правочину, що, в свою чергу, позбавляє суд апеляційної інстанції можливості визначитись з обґрунтованістю заявлених позовних вимог до ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай».

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв`язку із відсутністю в матеріалах справи полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача чи іншого правочину з цього приводу та належних доказів щодо розміру завданого матеріального збитку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати про те, що заявлений позивачкою спосіб захисту прав, який, з точки зору суду другої інстанції, не є ефективним з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась до суду із названими вимогами про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», солідарно, заподіяну в результаті ДТП шкоду в розмірі 63 893,80 грн ( а.с. 2-4 ).

При цьому, відповідно до положень ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

На переконання апеляційного суду, заподіяна позивачці шкода не є неподільним зобов`язанням відповідачів, оскільки регламентується різними інститутами цивільно-правової відповідальності.

Згідно постанови Великої Палати Верховного суду від 05 травня 2020 року, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).

Таким чином, враховуючи зміст права позивачки, характер його ( права ) порушення та спричинені цими діяннями наслідки, обраний позивачем спосіб захисту та положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, на переконання апеляційного суду, не є ефективним.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 541, 1166, 1188 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив законне та обґрунтоване рішення щодо відмови у задоволенні позову.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема ст.ст. 1166, 1187, 1188, 1192 України, ст. 84, 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші доводи апелянти, зокрема, про те, що суд не витребував докази по справі, з точки зору суду другої інстанції, не слугують для зміни чи скасування рішення місцевого суду відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, оскільки по справі ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а зазначена обставина не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди,- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова