КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/5104/19

12 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Володимировича, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Титаренко Ольги Володимирівни та представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Дубової Юлії Василівни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 1999 року по 2014 рік.

В період зареєстрованого шлюбу вони придбали житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу між ними був укладений договір про поділ майна подружжя, за яким житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1 відійшли ОСОБА_2 з виплатою останньою йому 900 000,00 грн. компенсації до 12 серпня 2016 року. Але умови вказаного договору в частині слати на його користь грошової компенсації ОСОБА_2 не були виконані. За його позовом даний договір був розірваний.

При цьому ним було встановлено, що придбане ними під час шлюбу нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 переоформила 16 березня 2016 року на свою матір - ОСОБА_4 шляхом укладення фіктивного договору купівлі-продажу. А ОСОБА_4 01 грудня 2016 року за договором купівлі-продажу відчужила це майно ОСОБА_3 .

Вказував, що при укладенні першого договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 надала нотаріусу неправдиву інформацію про те, що житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1 є її особистою власністю, а тому вказаний правочин був укладений без його згоди, як співвласника вказаного майна, що відповідно до вимог ст.ст. 369, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним . Укладений в подальшому договір купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також є недійсним.

Вважав оспорювані договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки також фіктивними, оскільки ОСОБА_2 і на даний час зареєстрована у спірному будинку по АДРЕСА_1 , учасники вказаних правочинів не мали наміру вчиняти дії, спрямовані на реальне настання правових наслідків, вказані договори укладені з метою приховування спільного майна подружжя. Вказав, що і будинок, і земельна ділянка є спільним майном подружжя, тому при укладення договору купівлі-продажу він мав надати обов`язкову згоду на відчуження такого майна. Такої згоди він не давав, його не було сповіщено про продаж майна, не компенсовано вартість його частини відчуженого майна.

Враховуючи наведене просив суд:

в порядку поділу майна подружжя визнати за ним та ОСОБА_2 , за кожним, право власності на 1/2 частину житлового будинку, площею 249,7 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1505 га, кадастровий номер :01:013:0059, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 16 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на вказане майно за ОСОБА_4 ;

визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та скасувати рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на вказане майно за ОСОБА_3 , витребувати дане майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .

10 червня 2019 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності.

Вимоги зустрічного позову мотивувала тим, що 01 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Умовами договору була погоджена ціна, яку вона сплатила за придбання вказаного майна, були узгоджені всі істотні умови, у власника майна була воля на відчуження цього майна.

Вказувала, що ОСОБА_1 , укладаючи договір про поділ майна подружжя, з власної волі передав дане майно у особисту власність ОСОБА_2 , тому витребовувати вказане майно ОСОБА_1 не має право.

В даний час вона проживає в спірному будинку та користується спірним нерухомим майном та вважалє, що вона як власник майна та добросовісний набувач має право подавати позов про захист свого права власності.

З огляду на викладене просила суд:

визнати її добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації відмовлено.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 18 серпня 2020 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Титаренко Ольга Володимирівна надіслала апеляційну скаргу, в якій просила змінити мотивувальну частину рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року:

виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею - 0,1505 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:013:0059, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд є спільною сумісною власністю подружжя;

доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на ту обставину, що до ОСОБА_2 в особисту приватну власність перейшло спірне майно, відповідно до п. 4 договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованого за номером в реєстрі 277, з дня набуття чинності даного договору.

В частині відмови в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року просить залишити без змін.

Звернула увагу на те, що 30 вересня 2019 року представником ОСОБА_3 - адвокатом Дубовою Юлією Василівною до суду першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог, а саме: до вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірного майна від 16.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .Проте в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не вказав, що дана заява була подана, а також, що позивач не надав жодного обґрунтування поважності причин пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду з вказаною вимогою.

Крім того, 30 вересня 2019 року представником ОСОБА_3 було подано заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, оскільки з позовними вимогами про поділ майна подружжя позивач вже звертався до суду та було ухвалено відповідне судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, яке набрало законної сили.

З огляду на зазначене, вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суд першої інстанції мав відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Вимогу про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції мав залишити без розгляду.

Посилається також на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не вказав, що відповідно до п. 4 договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 277, з дня набуття чинності даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 перейшло спірне майно. Таким чином, правовий режим спірного майна, яке було спільною сумісною власністю, був визначений договором про поділ майна подружжя, тобто, ОСОБА_2 набула право особистої приватної власності на спірне майно з дня набуття чинності договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014року, а тому посилання суду першої інстанції на норми матеріального права, які регулюють правовий режим майна подружжя набутого у шлюбі (як спільну сумісну власність) є помилковимта підлягає зміні.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в мотивувальній частині рішення не вказав, що після розірвання судом договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованого за номером в реєстрі 277, спірне майно, яке було передане за даним договором ОСОБА_2 , не підлягає поверненню позивачу ОСОБА_1 , оскільки за змістом ч.ч.4,5 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору друга сторона може лише вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Оскільки ОСОБА_2 набула право особистої приватної власності на спірне майно до розірвання договору про поділ майна подружжя, то вказане майно не можна вважати спільним сумісним майном подружжя та здійснювати його поділ. Проте, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не надав належну правову оцінку спірним відносинам та невірно застосував норми матеріального права.

Крім того суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не зазначив, що вимога позивача ОСОБА_1 щодо недійсності договорів купівлі - продажу та витребування майна не підлягає задоволенню так як ОСОБА_2 відчужувала спірне майно на відповідній правовій підставі, а саме: на підставі її права особистої приватної власності на спірні будинок та земельну ділянку, та в момент вчинення оспорюваних договорів було додержані вимоги чинного законодавства України.

Також, не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 03 вересня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Батурін Сергій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду від 23.06.2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Вказав, що договором про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року були визначені умови, за якими ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити ОСОБА_1 протягом двох років з дати укладення цього договору компенсацію в розмірі 900000,00 грн.

В п.16 вказаного договору визначені умови відчуження майна без згоди подружжя, а саме: після здійснення доплати, встановленої в п.4.1 цього договору, майнові претензії сторін щодо вище вказаного майна вважаються врегульованими, а подальше їх відчуження не потребує згоди іншого подружжя. Факт здійснення доплати, встановленої в п.4.1 цього договору, може підтверджуватись розпискою та/або заявою сторони-1 або будь яким іншим передбаченим та не забороненим законодавством України способом.

Судом першої інстанції не було враховано, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були укладені 16.03.2016 року, тобто, до закінчення терміну сплати суми, передбаченої п.4.1 договору про поділ майна подружжя, без сплати визначеної суми та без згоди ОСОБА_1 на відчуження спірного майна . Тобто, ОСОБА_2 під час укладення договорів купівлі-продажу від 16.03.2016 року порушила умови договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року.

Посилання суду першої інстанції в своєму рішенні, як на підставу відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 на ту обставину, що договір про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року розірваний за рішенням суду та зобов`язання за даним договором припинились 12 лютого 2019 року є неправильним.

Зазначає також, що в описовій частині рішення суд першої інстанції посилається на обставини, які не мають відношення до спірного майна подружжя ОСОБА_1 , зокрема, зазначає про спільне майно подружжя ОСОБА_5 , а також що договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено 16.03.2016 року, хоча фактично цей договір був укладений 01.12.2016 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 21 жовтня 2020 року представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Дубова Юлія Василівна подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.06.2020 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим що, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції не врахував, що на момент подачі первісного позову єдиним власником спірного нерухомого майна була саме ОСОБА_3 , яка набула вказане майно за дійсним, відплатним договором. Захищаючи своє право власності на придбане нерухоме майно та, керуючись ст.392 ЦК України, ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , який не визнавав (оспорював) її право власності. За таких обставин, відмова суду першої інстанції в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на нерухоме майно суперечить засадам цивільного законодавства та порушує право власності ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 адвокат Титаренко Ольга Володимирівна просила залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення посилаючись на те, що відповідно до вимог п.4 договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованого в реєстрі за №277, з дня набуття чинності даним договором, спірне майно перейшло в особисту приватну власність ОСОБА_2 . Вказане право було набуто ОСОБА_2 до розірвання договору про поділ майна подружжя, а тому спірне майно не може вважатися спільним сумісним майном подружжя та відсутні підстави для його поділу між колишнім подружжям. Звернула увагу на те, що в справі №369/9613/16-ц позивачу вже було відмовлено в задоволенні позовної вимоги про поділ житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 як спільного сумісного майна подружжя.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Батурін Сергій Володимирович повністю підтримав доводи апеляційної скарги позивача та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просив відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Титаренко Ольга Володимирівна в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги відповідачки та просила її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просила відмовити. Також не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Дубова Юлія Василівна просила задовольнити апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просила відмовити.

Треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Володимировича підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Титаренко Ольги Володимирівни та представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Дубової Юлії Василівни не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 жовтня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Коростенського районного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис №386, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2002 року. (а.с.17 т.1)

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрованого в реєстрі за №898, ОСОБА_2 придбала земельну ділянку, площею 0,1505 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:013:0059. (а.с.178 т.1)

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрованого в реєстрі за №897, ОСОБА_2 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 257,1 кв. м, житловою - 125,4 кв. м. (а.с.152 т.1)

12 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого з дня набуття чинності цим договором: в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходять: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею - 0,1505 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:013:0059, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. В особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить транспортний засіб марки САЛТЕЙ, модель 750-141, тип - Причип ПР - Легковий - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 22 травня 2014 року.

Вказаний договір про поділ майна подружжя посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. та зареєстрований в реєстрі № 3588. (а.с.159 т.1)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.26 т.1)

16 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 257,1 кв. м, житловою - 125,4 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №398. (а.с.199 т.1)

16 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1505 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:013:0059, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №402. (а.с.176 т.1)

01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 257,1 кв. м, житловою - 125,4 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2453. (а.с.198 т.1)

01 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1505 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:013:0059, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2457. (а.с.225 т.1)

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року розірвано договір про поділ майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12 серпня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем та зареєстрований в реєстрі №3588.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в період зареєстрованого шлюбу ним та відповідачкою ОСОБА_2 було придбано житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу між ними був укладений договір про поділ спільного майна, за яким житловий будинок та земельна ділянка відійшли ОСОБА_2 з виплатою останньою йому 900 000,00 грн. компенсації до 12 серпня 2016 року. Умови договору про поділ майна подружжя відповідачкою ОСОБА_2 не були виконані та за його позовом вказаний договір був розірваний. При цьому ним було встановлено, що придбане ними під час шлюбу спільне нерухоме майно ОСОБА_2 переоформила 16 березня 2016 року на свою матір - ОСОБА_4 шляхом укладення фіктивного договору купівлі-продажу. А ОСОБА_4 01 грудня 2016 року за договором купівлі-продажу відчужила це майно ОСОБА_3 . Вказував, що при укладенні першого договору ОСОБА_2 надала нотаріусу неправдиву інформацію про те, що житловий будинок та земельна ділянка є її особистою власністю, оскільки будинок, і земельна ділянка є спільним майном подружжя і при укладення договору купівлі-продажу він мав надати обов`язкову згоду на відчуження такого майна. Такої згоди він не давав, його не було сповіщено про продаж майна, не компенсовано частину відчуженого майна. Також вказав, що оспорювані ним договори є фіктивними, оскільки ОСОБА_2 і на даний час зареєстрована у спірному будинку, що свідчить про те, що учасники правочинів не мали наміру вчиняти дії, спрямовані на реальне настання правових наслідків, вказану правочини були укладені з метою приховування спільного майна подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, суд першої інстанції послався на те, що при укладенні договору від 16 березня 2016 року ОСОБА_2 надала договір про поділ майна подружжя. Нотаріусом перевірена наявність будь-яких заборон або змін щодо нерухомого майна. Оскільки договір про поділ майна подружжя був розірваний за рішенням суду вже після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу і зобов`язання за ним припинились 12 лютого 2019 року, то підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними немає. Крім того, з позовом до суду про розірвання договору про поділ майна ОСОБА_1 звернувся лише 21 жовтня 2016 року, майже через півроку після укладення оспорюваного договору. Доводи ОСОБА_1 про те, що оспорювані правочини є фіктивними, так як були укладені з метою приховування спільного майна подружжя, не підтверджені належними та допустимими доказами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз статей 48, 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за пред`явленим позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати відомості про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача або співвідповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Частинами 1-4 ст.51 ЦПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у справі, що переглядається, першочергово є договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 16 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вирішення позовної вимоги щодо недійсності договорів купівлі-продажу вказаних будинку та земельної ділянки від 16 березня 2016 року, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , має істотне значення для вирішення решти позовних вимог у даній справі, а саме вимог про: скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на вказане майно за ОСОБА_4 ; визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 01 грудня 2016 року; скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_3 ; витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ; поділ майна подружжя.

Відповідачами у даній справі зазначено лише ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . У свою чергу позивач визначив третіми особами справі приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіну Надію Володимирівну , ОСОБА_4 .

Тобто, за оспорюваними договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 16 березня 2016 року в якості відповідача залучено лише одну сторону вказаних правочинів - продавця ОСОБА_2 , а покупець за вказаними правочинами - ОСОБА_4 , яка також є продавцем за наступними оспорюваними договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 01 грудня 2016 року, залучена до участі у справи лише в якості третьої особи.

Позивач ОСОБА_1 у цій справі клопотань про залучення до участі у справі ОСОБА_4 , як відповідача (співвідповідача), не заявляв.

При цьому, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року визначено, зокрема, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Пред`являючи позовні вимоги, зокрема, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 16 березня 2016 року та від 01 грудня 2016 року, ОСОБА_1 відповідачем фактично зазначив лише одну сторону кожного оспорюваного правочину, позивачем не було зазначено в якості відповідача покупця за договорами купівлі-продажу від 16 березня 2016 року та продавця за договорами купівлі-продажу від 01 грудня 2016 року ОСОБА_4 , клопотання про залучення у справі співвідповідача ОСОБА_4 не заявляв за умови її обов`язкової співучасті, що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Разом із тим, судом першої інстанції не звернуто увагу на порушення позивачем норм процесуального права в частині не залучення до участі у справі ОСОБА_4 як сторони оспорюваних правочинів в якості співвідповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати нового відповідача у справі, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення.

Оскільки позивач пред`явив позов до неповного кола відповідачів, не заявив клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_4 , то висновок суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості позовних вимог, є помилковим та передчасним.

Апеляційні скарги не містять посилань на вказане порушення процесуальних норм, допущене судом першої інстанції, проте, у відповідності до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними є пред`явлення вказаних вимог до неповного кола відповідачів.

З огляду на те, що в задоволенні вимоги про визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними відмовлено, колегія суддів приходить до висновку про відсутність на даний час підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_4 ; скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_3 ; витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ; поділ майна подружжя.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог із вказаних вище підстав не позбавляє ОСОБА_1 права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи з обґрунтуванням причин пропуску строку позовної давності і його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушене.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаного позову з інших підстав, а саме, з підстав пред`явлення позову до неповного кола відповідачів.

З огляду на те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав пред`явлення позову до неповного (неналежного) кола відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову та рішення по суті заявлених вимог не ухвалюється, колегія суддів не вирішує питання чи була необхідна згода ОСОБА_2 на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу від 16 березня 2016 року та в якому правовому режимі власності (особиста чи спільна сумісна) перебувало спірне майно: житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваних правочинів від 16 березня 2016 року, а також чи були оспорювані правочини фіктивними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Володимировича про необхідність його згоди на укладення оспорюваних договорів від 16.03.2016 року та доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Титаренко Ольги Володимирівни про те, що ОСОБА_2 набула право особистої приватної власності на спірне майно й відчужувала його на відповідній правовій підставі, та доводи її скарги про наявність підстав для відмовипозивачу в задоволенні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 16 березня 2016 року недійсними з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, та для залишення без розгляду позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона, як власник майна та добросовісний набувач, має право подавати позов про захист свого права власності. З огляду на викладене просила суд: визнати її добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки та визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності, суд першої інстанції послався на те, що на час подання зустрічного позову право власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно було зареєстровано у відповідному реєстрі на підставі укладених договорів купівлі-продажу. Фактично ОСОБА_3 подала до суду позов на підтвердження в судовому порядку її права власності на майно. Врахувавши, що чинним законодавством не передбачено звернення до суду з позовом для підтвердження права власності (саме за даних обставин) та на час розгляду справи договори купівлі-продаж будинку та земельної ділянки є чинними, не визнані судом недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених судом доказах, вимогах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З викладеного вбачається, що, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У свою чергу, рішення суду, не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

З досліджених судом доказів вбачається, що право власності ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договорів купівлі-продажу від 01 грудня 2016 року

Вказані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 01 грудня 2016 року, які стали підставою для набуття ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно, на даний час є чинними, не визнані судом недійсними, запис про право власності ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав не скасовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 подала зустрічний позов з метою підтвердження в судовому порядку її права власності на майно, проте чинним законодавством не передбачено звернення до суду з позовом про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно для підтвердження права власності за встановлених обставин у даній справі, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Дубової Юлії Василівни вказаного висновку не спростовують та не свідчать про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання її добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за нею право власності на вказані об`єкти нерухомого майна з урахуванням того, що правочини на підставі яких за позивачкою зареєстровано право власності є чинними, а також того, що рішення суду, не може підміняти юридичний механізм набуття права власності.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Дубової Юлії Василівни.

Також згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції апеляційні скарги представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Титаренко Ольги Володимирівни та представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Дубової Юлії Василівни залишено без задоволення, а апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Володимировича задоволено частково, при цьому, рішення суду першої інстанції було скасовано лише в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаного позову з інших правових підстав, то підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Титаренко Ольги Володимирівни та представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Дубової Юлії Василівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації - відмовити.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності - рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2020 року.

Головуючий: Судді: