Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 759/14776/13-ц

провадження № 61-17235св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва у складі судді П`ятничук І. В. від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів:

Вербової І. М., Головачова Я. В., Шахової О. В., від 21 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи:

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- встановити факт його постійного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- встановити факт постійного проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не менше як 5 років до часу відкриття спадщини;

- встановити факт належності на праві власності ОСОБА_8

49/100 частин будинку АДРЕСА_1 ;

- встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 ;

- змінити черговість щодо одержання права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , визнавши за позивачем право на спадкування разом із спадкоємцями третьої черги;

- визнати за ним право власності на 49/200 частин житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 та на

16/200 частини вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , а всього на 65/200 частин спірного будинку;

- визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7 , на 4/6 (3/6+1/6) грошового вкладу на ім`я ОСОБА_8 в Ощадбанку № 8069 м. Києва, а всього на суму 4 279,68 грн, на 1/3 частину грошового вкладу на ім`я ОСОБА_7 в Ощадбанку № 8142 м. Києва у сумі 10 440,50 грн;

- усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме: 49/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , який належав померлому на праві власності, та грошового вкладу у розмірі

6 409,55 грн у відділенні «Ощадбанку» № 8069 м. Києва, яке згідно із заповітом від 24 жовтня 2006 року він заповідав у рівних частках позивачу та своїй дочці ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину, звернувшись

30 листопада 2006 року із відповідною заявою до нотаріальної контори.

Позивач також прийняв спадщину, оскільки проживав зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, не залишивши заповіту, і на день її смерті залишилось спадкове майно - 1/4 частина спірного житлового будинку, яку вона прийняла після смерті батька в установленому законом порядку, проте свідоцтво про право на спадщину одержати не встигла. Вказує, що він є спадкоємцем 4-ої черги після смерті ОСОБА_7 , оскільки проживав з нею однією сім`єю з 1996 року до її смерті в спірному будинку та проживає у ньому до цього часу, надавав спадкоємцям допомогу та здійснював за ними догляд, оскільки вони перебували у безпорадному стані.

Він один займався похованням та ніс відповідні витрати, ОСОБА_2 у їхньому будинку ніколи не була та вони її не знали, будь-яких родинних відносин не підтримувала, ніколи не надавала ніякої допомоги спадкодавиці ОСОБА_7 , яка через хворобу перебувала у безпорадному стані протягом тривалого часу.

Таким чином, вважає, що він має право на всю частину будинку, яка на праві власності належала ОСОБА_8 - на 49/100 частин будинку, проте оформити свої права на спадщину в нотаріальному порядку він не може, оскільки не збереглися правоустановлюючі документи на будинок, і він позбавлений можливості подати заяву в нотаріальну контору про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на квартиру

АДРЕСА_3 , на 49/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та грошові кошти в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги в порядку представлення після смерті ОСОБА_7 , яка є її двоюрідною сестрою.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 її двоюрідної сестри ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на 49/100 частини будинку та вищезазначену квартиру, і вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємиця третьої черги по праву представлення у зв`язку з відсутністю спадкоємців першої та другої черги відповідно до частини четвертої статті 1266 ЦК України, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як треті особи із самостійними вимогами, звернулись до суду із позовом, у якому просили встановити факт родинних відносин між ними та ОСОБА_7 , визнати за ними право власності на 1/3 частини спірного майна за кожним в порядку спадкування після її смерті, а саме: по 16/200 частини (49/200:3) житлового будинку, по 1/3 частини квартири, по 1/6 частини за кожним грошового вкладу на особовому рахунку № НОМЕР_1 у сумі 6 419,55 грн. у відділенні «Ощадбанку» № 8069 м. Києва, по 1/3 частини грошового вкладу

3 013,58 грн у відділенні «Ощадбанку» № 8142 м. Києва, особовий рахунок

№ НОМЕР_2 , відкритих на ім`я ОСОБА_7 ; визначити їм додатковий строк, достатній для подання ними заяви про прийняття спадщини після її смерті.

Позов третіх осіб із самостійними вимогами мотивовано тим, що ОСОБА_7 є їх двоюрідною сестрою і після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, спадкоємці першої та другої черги відсутні і згідно із законом вони є спадкоємицями третьої черги за законом.

Вважають, що в коло спадкоємців входять три особи: вони та

ОСОБА_1 , який проживав із спадкодавицею та її батьком з 1996 року до їх смерті, здійснював догляд за спадкодавцями, які в силу віку та стану здоров`я були безпорадними. Двоюрідної сестри ОСОБА_2 у спадкодавиці не було. Оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку вони не можуть, оскільки пропустили шестимісячний термін для прийняття спадщини з поважних причин, а у зв`язку з тим, що проживають в іншій місцевості, а спадкодавиця проживала у м. Києві, в силу похилого віку, поганого стану здоров`я вони мало спілкувалися із спадкодавицею й дізналися про її смерть вже після того, як минув шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Святошинського районного суду м. Києва

від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після померлого

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_8 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 49/200 частин житлового будинку

АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_8 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 на грошові кошти по вкладу в Ощадбанку, особовий рахунок

№ НОМЕР_3 на суму 3 209,77 грн.

В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру

АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 49/200 будинку

АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти на ім`я ОСОБА_8 по вкладу в Ощадбанку, особовий рахунок

№ НОМЕР_3 на суму 3 209,77 грн в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти на ім`я ОСОБА_7 по вкладу в Ощадбанку, особовий рахунок

№ НОМЕР_4 на суму 10 440, 55 грн, що становлять спадкове майно, в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги останнього про встановлення факту прийняття ним спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 ,

є доведеними, а тому вважав за необхідне визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом на 49/200 частин житлового будинку АДРЕСА_2 та на грошові кошти на ім'я ОСОБА_8 по вкладу в Ощадбанку.

Що стосується позовних вимог останнього про встановлення факту його постійного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходив із недоведеності цих вимог. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 не має права спадкування майна, що залишилось після смерті ОСОБА_7 . Отже, його вимоги про зміну черговості спадкування і усунення від права на спадкування ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 в частині визнання за останньою права власності на квартиру; 49/200 частин будинку, грошові кошти на ім`я ОСОБА_8 по вкладу в Ощадбанку № 8069 м. Києва та грошові кошти на ім`я ОСОБА_7 по вкладу в Ощадбанку № 8142

м. Києва в порядку спадкування за законом як спадкоємиці третьої черги,

в порядку представлення після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що процедура звернення ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 була проведена з дотриманням усіх нормативних положень і з перевіркою всіх даних, факт родинних відносин ОСОБА_7 та ОСОБА_2 як двоюрідних сестер знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому лише ОСОБА_2 як спадкоємиця третьої черги, в порядку спадкування за законом, має право на спадщину після померлої ОСОБА_7 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки останні не звертались до нотаріального органу про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої

ОСОБА_7 , а також не надали суду жодних доказів поважності причин пропуску строку на подання відповідних заяв.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада

2017 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 та в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею право власності на 49/200 частин будинку АДРЕСА_2 та грошові кошти на ім`я ОСОБА_8 по вкладу в Ощадбанку № 8069

м. Києва (особовий рахунок № НОМЕР_3 ) в сумі 3 209,77 грн (1/2 частина від загальної суми коштів 6 419,55 грн), в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , скасовано і ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 49/100 частин будинку

АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові кошти на ім`я ОСОБА_8 по вкладу в Ощадбанку № 8069 м. Києва, особовий рахунок № НОМЕР_3 на суму 6 419,55 грн, в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці третьої черги, в порядку представлення після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги

ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з

ОСОБА_7 , зміни черговості щодо одержання права на спадкування за законом після померлої ОСОБА_7 , визнання за ним права на спадкування разом із спадкоємцями третьої черги після померлої ОСОБА_7 , усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після померлої ОСОБА_7 , є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. При цьому суд узяв до уваги, що за життя ОСОБА_7 у судовому порядку не визнавала проживання із ОСОБА_1 однією сім`єю. Суд вважав, що вимоги ОСОБА_2 про спадкування майна ОСОБА_7 є обґрунтованими, оскільки матеріалами справи доведено їх родинні стосунки і факт прийняття нею спадщини після смерті двоюрідної сестри.

Разом з тим, апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , оскільки позивач у встановлений законом строк із відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався, а фактично він не міг прийняти спадщину, оскільки не є спадкоємцем будь-якої черги.

Суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки ОСОБА_1 не прийняв у встановленому законом порядку спадщину після померлого

ОСОБА_8 , а спадщину після останнього прийняла його дочка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то за

ОСОБА_2 , як спадкоємицею третьої черги, в порядку представлення після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , підлягає визнанню право власності на усе спадкове майно, яке належало на праві власності померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали ОСОБА_2 спадкоємицею померлої

ОСОБА_7 , а також порушили вимоги статей 1223, 1259, 1264, 1268 ЦК України. Зазначає, що він протягом 17 років фактично проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , з якою мав спільний бюджет, вів спільне господарство. Разом з ним і ОСОБА_7 проживав батько останньої - ОСОБА_8 , якому він надавав фізичну, моральну і матеріальну допомогу та після його смерті

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 він фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на день його смерті, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки він не є спадкоємцем будь-якої черги, то не може фактично прийняти спадину, оскільки такий висновок суперечить положенням статті 1268 ЦК України. При цьому суд не врахував, що він є спадкоємцем не за законом, а за заповітом.

Відзив на касаційну скаргу

У травні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Вказує, що вона має право на спадщину, оскільки є спадкоємицею третьої черги, в порядку представлення після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 , тоді як ОСОБА_1 втратив право на спадщину у зв`язку із поданням ним заяви до суду про відмову від спадщини.

У червні 2018 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив ОСОБА_2 , в яких він посилається на недоведеність останньою родинних відносин із померлою ОСОБА_7 , а подання ним заяви про відмову від спадщини до суду не має ніякого правого значення, оскільки така заява відповідно до вимог чинного законодавства подається до нотаріальної контори, а не до суду.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 02 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_7 була дочкою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

ОСОБА_2 була дочкою ОСОБА_10 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_3 та яка була рідною сестрою ОСОБА_9

(матері ОСОБА_7 ).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ОСОБА_8 -

ІНФОРМАЦІЯ_2.

У власності ОСОБА_8 перебували 49/100 частини будинку АДРЕСА_2 та грошові кошти за вкладом у відділенні «Ощадбанк» № 8069 м. Києва, особовий рахунок № НОМЕР_3 , на суму

6 419,55 грн.

У його доньки ОСОБА_7 у власності перебували квартира АДРЕСА_3 та грошові кошти за вкладом у відділенні «Ощадбанк» № 8142 м. Києва, особовий рахунок № НОМЕР_4 , в сумі 10 440,55 грн.

04 жовтня 2006 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким усе своє майно заповідав своїй дочці ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у рівних частках кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер і 30 листопада 2006 року його донька ОСОБА_7 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті батька, однак свідоцтво про право власності не отримала.

ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_8 до нотаріальної контори не звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_11 , яка є її двоюрідною сестрою, та має право спадкування як спадкоємиця третьої черги за правом представлення, і ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки в частині вирішення позовних вимог третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові рішення не оскаржуються, то відповідно до

статті 400 ЦПК України їх законність в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про спадкування після смерті ОСОБА_8 .

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня

2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами першою-другою статті89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 до нотаріальної контори у передбачений законом строк не звертався, належними та допустимими доказами не довів проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини

( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не прийняв спадщину на підставі частини третьої

статті 1168 ЦК України та втратив право на спадкування за заповітом належного на час смерті спадкодавцеві майна: 49/200 частини будинку

АДРЕСА_2 та грошових коштів за вкладом у відділенні «Ощадбанк» № 8069 м. Києва, особовий рахунок № НОМЕР_3 , на суму

6 419,55 грн.

ОСОБА_1 не надав суду ні довідку житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що він безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 , ні реєстраційний запис у паспорті або в будинковій книзі, який свідчить про те, що він постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ні інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Верховний Суд зауважує, що підтвердження проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтверджено лише показаннями свідків.

Доводи касаційної скарги позивача про те, що його проживання разом зі спадкодавцем підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг є необґрунтованими, оскільки такі докази не можуть достовірно підтверджувати саме проживання спадкоємця разом із спадкодавцем. При цьому вказані сплати мали нерегулярний характер та не містять даних сплати послуг саме ОСОБА_1 , а дописи його прізвища на цих квитанціях не можуть бути доказом внесення коштів саме позивачем.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про спадкування після смерті ОСОБА_7 .

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18) зроблено висновок, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю».

У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України)

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Установивши, що ОСОБА_1 не довів в установленому законом порядку, що він та ОСОБА_7 , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки протягом не менше як п`яти років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав, передбачених статтею 1264 ЦК України.

Медичні довідки про те, що позивач супроводжував ОСОБА_7 до лікарні, за відсутності інших письмових доказів ведення спільного побуту, не дають підстав для висновку про доведеність факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю й відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_7 .

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не довів належними доказами наявності у нього права спадкування після смерті ОСОБА_7 , то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не підлягають до задоволення й вимоги позивача про зміну черговості щодо одержання права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 , визнання за ним право на спадкування разом із спадкоємцями третьої черги та визнання за ним право власності на майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_7 , та усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_7 , оскільки такі вимоги можуть заявлятися лише спадкоємцем.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт проживання його проживання разом із спадкодавцями ОСОБА_8 та

ОСОБА_7 підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2013 року (справа № 759/7684/13-ц) є необґрунтованими.

Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня

2013 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання його з померлими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 однією сім`єю з 1996 року по день смерті останніх: ІНФОРМАЦІЯ_2 та 24 березня 2013 року відповідно.

Разом з тим, зазначене рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні зазначеного факту, а тому посилання заявника на положення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, за змістом якого обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, є помилковими.

Таким чином, ОСОБА_1 не був звільнений від доказування фактів, які він просив встановити у позовній заяві.

При цьому у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1

від 03 грудня 2007 року, адресована Святошинському районному суду

м. Києва, в якій заявник вказав, що ним як спадкоємцем після смерті спадкодавця ОСОБА_8 та на час відкриття спадщини не проживаючим разом із спадкодавцем, заява про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавалась, тому, у відповідності до положень статті 1272 ЦК України, просив його вважати таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 (справа № 2-2250/2007, а. с. 76).

Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не міг прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки не є спадкоємцем будь-якої черги за законом, є помилковими, адже він є спадкоємцем не за законом, а за заповітом. ЦК України не містить заборону прийняття спадкоємцем спадщини за заповітом шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Однак не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами факт прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_8 у порядку, передбаченому частиною третьою статті 1268 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 .

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Судами установлена відсутність спадкоємців першої та другої черги після смерті ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями

статті 1266 ЦК України, частиною четвертою якого передбачено, що двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Судами установлено, що ОСОБА_2 була двоюрідною сестрою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Рідна тітка спадкодавця ОСОБА_7 - матір ОСОБА_2 - ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином ОСОБА_2 є спадкоємицею третьої черги в порядку представлення після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Установивши, що ОСОБА_1 не прийняв у встановленому законом порядку спадщину після померлого ОСОБА_8 , а спадщину після останнього прийняла його дочка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якої до нотаріальної контори у передбачений законодавством строк звернулася ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 , як спадкоємицею третьої черги в порядку представлення після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , права власності на 49/100 частин будинку АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , грошові кошти на ім`я ОСОБА_8 по вкладу в Ощадбанку № 8069 м. Києва на суму 6 419,55 грн та грошові кошти на ім`я ОСОБА_7 по вкладу в Ощадбанку № 8142 м. Києва у розмірі 10 440,55 грн.

Доводи касаційної скарги про відсутність належних доказів наявності родинних відносин ОСОБА_2 із померлою ОСОБА_7 безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема: свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , де її матір`ю зазначено ОСОБА_10 ; свідоцтвом про народження її матері ОСОБА_10 , де її батьками зазначено: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; відомостями Державної архівної служби України від 03 вересня 2013 року, відповідно до яких батьками матері спадкодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_9 зазначено: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Крім того зазначений факт підтвердили свідки: ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Інші доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада

2017 року у нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду міста Києва

від 21 березня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович