Справа № 279/2680/20
номер провадження 2/279/1231/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2020 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Невмержицької О.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши в приміщенні суду в м. Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області про визнання права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку та зобов`язання вчинення дій щодо приватизації,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТГ в особі ВК Коростенської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку та зобов`язання вчинення дій щодо приватизації, в якому зазначив, що з 20.05.2009 року він зареєстрований та проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Вказаний гуртожиток належав підприємству "Жовтнева кузня" ВАТ «Коростенський завод шляхових машин", на якому він працював. Дану кімнату йому було виділено на підставі рішення профспілок та керівництва заводу, ордери на кімнати не видавались. В подальшому гуртожиток був переданий в комунальну власність Коростенської міської ради Житомирської області, перебував на балансі КВЖРЕП №2, з яким і був укладений договір оренди кімнати. Оскільки він тривалий час проживає у вказаному гуртожитку (більше 11 років), вважає, що має право на проведення приватизації займаної кімнати АДРЕСА_2 . Відповідач відмовляє в наданні йому дозволу на проведення приватизації займаної площі, тому він звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за ним право на приватизацію вказаного вище житла, зобов`язати відповідача вчинити дії по приватизації цього житла та передачі у його власність.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, з підстав наведених в позові та відповіді на відзив/заперечення, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнала, з підстав наведених в письмовому запереченні, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що з 20.05.2009 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Вказаний гуртожиток належав підприємству "Жовтнева кузня" ВАТ «Коростенський завод шляхових машин", на якому він працював. В подальшому гуртожиток був переданий в комунальну власність Коростенської міської ради Житомирської області, перебував на балансі КВЖРЕП №2, з яким і був укладений позивачем договір оренди вказаної кімнати.

Як вбачається з матеріалів справи позивач неодноразово звертався до ВК Коростенської міської ради із заявою щодо приватизації кімнати АДРЕСА_2 .

Листом міського голови Коростенської міської ради від 04.06.2020 року за №02-14/1174 позивачу відмовлено у праві на приватизацію у зв`язку з відсутністю копії ордеру про надання жилої площі на жиле приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

В даному випадку лист-відповідь від 04.06.2020 року за №02-14/1174 суд розцінює як відмову позивачу у праві на приватизацію кімнати АДРЕСА_2 .

Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі-Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404.

Відповідно до ст.1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст.2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною 2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначені об`єкти, які не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей ); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Зазичений перелік є вичерпним.

Відповідно до ст.3 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до ч.5 статті 5 Закону №2482-XII передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

У рішенні Конституційного Суду України від 10.06.2010 року №15-рп/2010 дано тлумачення розуміння ч.5 ст.5 Закону та визначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково передано в одній чи кількох квартирах загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановленому санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла, у власність наймача і кожного члена сім`ї передано загальну площу житла,меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду, весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Відповідно до ст.8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

У ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду" також визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло.

Першою умовою для проведення приватизації є її здійснення уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Законом України «Про приватизацію житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, що створюються державними органами виконавчої влади на місцях чи органами місцевого самоврядування, а також державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд.

Відповідно до ст.60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Тобто право відповідача визначати статус спірного майна не суперечить нормам чинного законодавства.

Як встановлено судом позивач був вселений до спірного житла на підставі рішення профспілки підприємства де працював від 22.04.2009 року за №220, в той же день між ОСОБА_1 та КВЖРЕП №2 укладено договір оренди кімнати № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 .

Відповідачем не спростовано факту вселення ОСОБА_1 до спірної кімнати, не ухвалено вмотивованого рішення про відмову у визнанні позивача наймачем спірної квартири, тому відповідач не мав законних підстав відмовляти позивачу у приватизації квартири у зв`язку з відсутністю ордера на жиле приміщення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відмова відповідача в оформленні приватизації квартири позивачем порушує його право на отримання житла у власність.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивачем заявляються вимоги про визнання права на приватизацію та зобов`язання відповідача провести дії по приватизації квартири за відсутності ордера на квартиру.

В даному випадку позивач на захист порушених своїх прав має право на звернення до суду з позовними вимогами про визнання дій відповідача протирпавними у зв`язку з відмовою у прийнятті заяви про приватизацію по причині ненадання ордеру або оскаржити рішення виконкому про відмову у приватизації, якщо таке приймалось, а вимога про зобов`язання відповідача провести дії по приватизації за відсутності ордеру є похідними від вимоги про визнання відмови у безкоштовній приватизації протиправною.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнароджних договір, згода на обов`язквоість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені.

Згідно ст.15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади.

Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.

У разі визнання дій протиправними (в даному випадку відмову у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду.

Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе.

За таких підстав, з врахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, положення Закону України «Про звернення громадян», а також той факт, що вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною від вимоги щодо визнання відмови у приватизації квартири протиправною, а позивачем в мотивувальній частині позовної заяви акцентується увага саме на протиправність такої відмови, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме про визнання протиправною відмови (у формі листа-відповіді) відповідача у безкоштовній приватизації квартири в частині не надання ОСОБА_1 ордеру на жиле приміщення та зобов`язання відповідний орган провести дії по приватизації квартири на ім`я ОСОБА_1 , у відповідності п.18 Наказу МЖКГ України від 16.12.2009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будників), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» за відсутності ордеру на жиле приміщення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на приватизацію квартири, то суд виходить з наступного.

З системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин права на приватизацію згідно наданого пакету документів.

Суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16ц.

Водночас, ОСОБА_1 суду не було надано жодного доказу на підтвердження того факту, що останній звертався до органу приватизації із заявою про приватизацію житла і йому було відмовлено, тому вказані позовні вимоги ОСОБА_1 (пред`явлені до ВК Коростенської міської ради) задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю порушення його цивільних прав та інтересів.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 0-1.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст.15,16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки листом № 02-14/1174 від 04.06.2020 року міського голови Коростенської міської ради останній відмовив позивачу у його праві на приватизацію, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві.

Вимога про відшкодування судових витрат підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем не подано доказів того, що на момент звернення до суду ним були понесені витрати на правничу допомогу. Представлений розрахунок витрат на надання професійної правничої допомоги підтверджує лише факт надання такої допомоги, однак не підтверджує понесення позивачем витрат на її оплату.

Керуючись ст.ст.13,81,141,259,263-265 ЦПК України, ст.9 ЖК України, Закону України «Про звернення громадян», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово комунального господарства України від 16.12.2009 №396, зареєстрованим у МЮ України 29.01.2010 року за № 109/17404, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області щодо приватизації ОСОБА_1 кімнати АДРЕСА_2 , в частині ненадання ОСОБА_1 ордеру на жиле приміщення, та зобов`язати провести дії по приватизації кімнати АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 , у відповідності п.18 Наказу МЖКГ України від 16.12.2009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будників), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» за відсутності ордера на жиле приміщення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони та учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Територіальна громада в особі виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської обалсті, місце знаходження: Житомирська область, м.Коростень, вул. Грушевського, 22, .

Представник відповідача: Камінська Тетяна Анатоліївна, місце знаходження: 11500, Житомирська область, м.Коростень, вул.Грушевського 22, тел. Зв`язку: (042) 4 40 01.

Суддя: Невмержицька О.А.