Постанова

Іменем України

16 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 313/310/18

провадження № 61-4263св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Веселівська районна державна адміністрація Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Веселівська районна державна адміністрація Запорізької області, в якому просила відібрати дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у її батька - ОСОБА_2 та повернути її за попереднім місцем проживання (яким є місце проживання матері), - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визначити місце проживання дочки разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що починаючи з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 вона проживала разом з ОСОБА_2 та її дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. За час її спільного проживання з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася дочка - ОСОБА_4 батьком її молодшої дочки ОСОБА_6 , батьком якої записаний відповідач за їх спільною заявою, поданою в порядку статті 126 Сімейного Кодексу України. Обидві дочки позивача зареєстровані разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що батько дитини - ОСОБА_2 в незаконний спосіб, всупереч її волі, та з застосуванням фізичної сили, щодо неї та психологічного тиску на дочку ОСОБА_4 змінив її місце проживання. Відповідач категорично відмовляється повертати їй дитину, забороняє їй спілкуватися з дочкою та всіляко обмежує її участь у її вихованні, порушуючи, її батьківські права. Між ними виник спір, який вирішити в позасудовому порядку не вдалося, а тому, з метою захисту своїх батьківських прав та діючи в інтересах своєї дочки вона звернулась до суду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 23 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги. Суд, врахував інтереси дитини та всі фактичні обставини справи: висновок органу опіки та піклування, висновок психолога, те, що дитина за згодою батьків висловила свою думку в суді першої інстанції та бажає проживати з батьком, що ОСОБА_4 проживала з дня свого народження у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а з листопада 2017 року проживає разом з батьком. Позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не враховують інтереси дитини.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, справу направити на новий апеляційний розгляд.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу неповноважним складом суду, у відсутність позивача та її представника, що свідчить про упередженість та зацікавленість в певному результаті розгляд справи та є підставою для відмову в силу статті 36 ЦПК України. Також судом неправильно застосовані норми статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, оскільки умовою розлучення матері з дитиною можуть бути лише виняткові обставини, які судом не встановлені.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У червні 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Підставами відкриття касаційного провадження зазначено порушення норм матеріального і процесуального права - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року справі №377/128/18; оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з порушеннями, вказаними в в пункті 1 частини першої статті 411 ЦПК України справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася дочка ОСОБА_4 .

У позивачки також є дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка також проживала з сторонами у справі.

З січня 2017 році діти разом з позивачкою проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 за домовленістю з позивачкою забирав доньку до свого помешкання і вона періодично проживала разом з ним.

В грудні 2017 року позивачка забрала документи з гімназії де навчалася ОСОБА_7 , забрала дітей та переїхала проживати у місто Запоріжжя, де зупинилася в однокімнатній квартирі, яку винаймав її брат з дружиною.

ОСОБА_2 звернувся з заявою до Веселівського ВП МВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про викрадення дитини.

22 грудня 2017 року ОСОБА_2 приїхав у місто Запоріжжя і забрав ОСОБА_4 до смт Веселе і з цього часу ОСОБА_2 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Спеціалістами служби у справах дітей Веселівської райадміністрації було проведено обстеження умов проживання за адресами: АДРЕСА_1 - місця реєстрації ОСОБА_1 та її дочок та будинку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

За результатами обстеження обидва будинки мають гарні умови для виховання та розвитку дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 навчається та працевлаштована, працює вихователем в Веселівському комунальному дошкільному навчальному закладі ясла-садок «Оленка» та має стабільний дохід, характеризується позитивно.

Відповідач ОСОБА_2 є офіцером поліції, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має стабільний дохід.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Встановлено, що з 22 грудня 2017 року ОСОБА_4 проживає разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , де відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 19 грудня 2017 року, де створено належні умови для виховання та розвитку дитини.

Сторони у справі отримують стабільний самостійний дохід, характеризуються позитивно.

Відповідно до висновку психологічного обстеження від 03 травня 2018 року, проведеним на базі навчальної лабораторії факультету соціальної педагогіки та психології Запорізького національного університету, вбачається, що ОСОБА_4 емоційно позитивно ставиться до батька ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_8 любить їх, цінує, дорожить тими взаємовідносинами, які склалися з ними, і відчуває емоційну близкість до них. Матір ОСОБА_1 сприймає нейтрально, емоційно холодно, аргументуючи це тим, що мати пішла залишивши проживати з татом і не проявляє до неї почуття любові, турботи. У процесі спілкування з ОСОБА_4 , були виявлені теплі емоційні взаємовідносини з батьком - ОСОБА_2 , якого вона любить та хоче з ним жити. Своє бажання проживати з батьком дитина обґрунтовує як єдине можливе рішення для свого психологічного благополуччя, при цьому зазначає, що вона любить і жаліє маму ОСОБА_1 , але боїться того, що вона силою забере її від тата, тому згодна з нею зустрічатися там де є люди, які захистять в школі або в присутності бабусі, або ОСОБА_8 , яким вона довіряє.

Практичним психологом школи було проведено психологічне обстеження дитини з метою визначення психоемоційного стану за результатами якого було складено висновок, в якому зазначено, що дівчинка задоволена своїм положенням в родині батька, відчуває безпеку та спокій в домашній обстановці.

На засідання комісії з питань захисту прав дитини батьки малолітньої ОСОБА_6 не заперечували щоб вона висловила свою думку в судовому засіданні. Дитина ОСОБА_4 розповіла, що не має бажання проживати з матір`ю та старшою сестрою, вона нервує та боїться, що її заберуть від батька. Висловила бажання проживати разом з батьком.

Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при Веселівській райдержадміністрації комісією не було прийнято рекомендаційного остаточного рішення про можливість постійного місця проживання одним з батьків, оскільки в довідках та наданих документах є факти, які суперечать один одному, тому прийняття остаточного рішення з даного питання залишено за судом.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судами встановлено, що відповідач не чинить позивачці будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні с дочкою, а також її вихованні.

При таких обставинах, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі її соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дитини, зокрема прихильність до батька, проживання з ним в атмосфері любові, турботи, захисту та встановлення низького рівня емоційного зв`язку з матір`ю, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про доцільність подальшого проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 разом з батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Помилковим є посилання позивача на Декларацію прав дитини щодо недопустимості розлучення дитини з матір`ю.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 лютого 2020 року (правильно - 2019 року), про те, що «Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини […] в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини» є неприйнятними, оскільки судом апеляційної інстанції враховані ці висновки Верховного Суду та наведене положення Конвенції про права дитини.

Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги щодо перегляду рішення суду першої інстанції вапеляційному порядку неповноважним складом суду через наявність підстав для відводу складу колегії суддів, оскільки розгляд справи в апеляційному порядку відбувся 06 листопада 2019 року за відсутності позивача і її представника попри попередню заяву представника позивача від 30 жовтня 2019 року про відкладення розгляду справи не свідчить про упередженість суддів та не є підставою для їх відводу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, це судове рішення належить залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат