Справа № 766/6489/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2020 року

Херсонській міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Єпішина Ю.М.,

при секретар Сауляк Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області, про встановлення факту, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, в якій просять суд встановити факт того, що на момент смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним постійно не проживали особи за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначає, що заявник є внутрішньо переміщеною особою та проживає на теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території у м. Донецьку помер її батько ОСОБА_2 . З метою оформлення спадщини після смерті батька, заявник звернулась до Другої Херсонської державної нотаріальної контори, на підставі чого була відкрита спадкова справа. Серед документів, які заявник надала нотаріусу, була довідка, відповідно до якої на день смерті батька за адресою: АДРЕСА_1 з ним ніхто не проживав. Заявник є єдиним спадкоємцем першої черги за законом на спадщину батька. Померлий ОСОБА_2 з 2014 року перестав отримувати пенсію з Пенсійного Фонду України, за 2014-2019 роки йому було нараховано, але не було ним отримано близько 50000,00 грн. пенсії. Нотаріальною конторою не було прийнято до уваги довідку Михайлівської сільської адміністрації від 16.03.2020 року, внаслідок чого заявнику було відмовлено в оформленні спадщини батька, при цьому було зазначено, що неможливо встановити коло спадкоємців, які б могли прийняти спадщину за місцем проживання померлого.

Ухвалою суду від 14.07.2020 року по справі відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку окремого провадження, витребувано з Другої Херсонської державної нотаріальної контори спадкову справу, яка заведена після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник заявника надав заяву про розгляд заяви без його участі.

07.09.2020 року представник заінтересованої особи надав письмові пояснення та просив розглянути справи без їх участі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви з огляду на наступне.

Заявник є внутрішньо переміщеною особою та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою від 12.01.2017 року.

Як вбачається з свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 17.09.1965 року районним бюро РАГС Полтавської області, актовий запис № 24 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Після реєстрації шлюбу, позивач змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу з ОСОБА_7 серії НОМЕР_2 , виданого 16.02.2085р. Михайлівською сільською радою Тельмановського району Донецької області, актовий запис № 2.

14.04.2006 року розірвано шлюб між заявником та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_3 виданого 14.04.2006 року відділом РАЦС Тельманівського районного УЮ Донецької області, актовий запис № 31 та зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 - свідоцтво НОМЕР_4 видане відділом РАЦС по м.Артемівську Артемівського міськрайонного УЮ у Донецькій області, актовий запис 44. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_1 ».

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 19.12.2019р. Херсонським міським відділом РАЦС Головного територіального УЮ у Херсонській області, актовий запис № 1766 ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 19.12.2019р. Херсонським міським відділом РАЦС Головного територіального УЮ у Херсонській області, актовий запис № 1767 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Другої Херсонської державної нотаріальної контори № 655/02-14 від 08.04.2020р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_10 . Зазначено про неможливість встановити коло спадкоємців, які могли прийняти спадщину за місцем проживання померлої.

З облікової картки об`єкта погосподарського обліку № НОМЕР_7 вбачається, що ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_1 та вибув у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З копії спадкової справи №602/2016, заведеної 21.12.2019 року після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 . Інші спадкоємці відсутні.

З довідки начальника управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області вбачається, що ОСОБА_2 мав право отримати пенсію в розмірі 52659,44 грн. за період з 06.02.2017 р. по 31.10.2019 р. станом на 24.02.2020 р. дана виплата не отримана у зв`язку зі смертю останнього. Дана сума входить до складу спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з положеннями п.5 ч.2ст.293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 та п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України та роз`яснень, викладених у п.1постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Така правова позиція узгоджується з думкою Пленуму Верховного Суду України, висловленою у п.п. 1, 12 Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Відповідно до додатку 1 Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за №1085 (в редакції від 07.02.2018 року), Тельмановський район Донецької області (перейменований в Бойківський згідно постанови Верховної Ради України від 12.05.2016 року) знаходиться на тимчасово окупованій території.

Статтями 3, 8, 9 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії , але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, то він в своїй практиці послідовно розвиває цей принцип.

Якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду , то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду , що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує , що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі , зобов`язання ігнорувати , не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває, яке потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди. Виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей , що проживають на цій території , всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті , що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією , завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою) » (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142)».

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Таким чином , в даному випадку в контексті названих загальних принципів («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини , в частині оцінки документу щодо відсутності осіб, які проживали з ОСОБА_2 на час його смерті - довідки Михайлівської сільської адміністрації від 16.03.2020 року, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, необхідно застосувати як доказ, оскільки зрозуміло, що можливості збору доказів встановлення кола осіб, які проживали з батьком заявника на окупованій території є істотно обмеженими, в той же час встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника, включаючи право власності (спадкування).

Оскільки встановлення даного факту для заявника має юридичні наслідки, з огляду на зазначені обставини, суд вважає, що заява про встановлення факту підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 260, 293, 315 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області, про встановлення факту - задовольнити в повному обсязі .

Встановити факт, який полягає у тому, що на момент смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним постійно не проживали особи за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції до Херсонського апеляційного суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Херсонський міський суд Херсонської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Ю.М.Єпішин