П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.

розглянувшисправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про встановлення особи,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року заявник звернувся досуду із заявою про встановлення особи громадянина Украйни ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сімферополь, АР Крим. Зазначав, що народився в м. Сімферополь, АР Крим, є громадянином України. В лютому 2017 року паспорт втратив, для відновлення якого мав намір звернутися до підрозділу Державної міграційної служби або до Центру надання адміністративних послуг за місцем фактичного проживання у місті Києві. Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року скасовано постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2018 року та рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з тих підстав, що заявником не надано доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення заявника до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймаються рішення про відмову чи задоволення такої заяви. Крім того процедура встановлення належності до громадянства України не повинна застосовуватися до заявника, так як він отримував паспорт громадянина України.

14 липня 2020 року детективами НАБУ було проведено обшук за місцем роботи ОСОБА_1 на підставі ухали Вищого антикорупційного суду від 03 липня 2020року. Після проведеного обшуку до ОСОБА_1 звернулися представники Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області, вимагаючи пред`явити документ, що посвідчує особу. Патрульні затримали ОСОБА_1 та доставили його до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області.

17 липня 2020 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області було ухвалене рішення про задоволення позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року рішення суду від 17 липня 2020 року було скасоване та ухвалене нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначеного адміністративного позову.

Все вищевикладене з точки зору заявника обумовлює необхідність встановлення його особи в судовому порядку, за чим він і звернувся до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року заявнику відмовлено у відкритті провадження за вищевказаною заявою.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, постановлення її з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що судом першої інстанції помилково застосовано норму ст. 315 ЦПК України, оскільки заявник звернувся до суду для встановлення факту, що має юридичне зазначення, а саме встановлення його особи.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведеним вимогам оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з двох передумов:

1. дані питання не підлягають розгляду в порядку окремого провадження;

2. з поданої заяви вбачається спір про право.

Наведена позиція суду першої інстанції не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду з огляду на наступне:

Положеннями ст. 293 ЦПК України передбачено перелік справ, які розглядає суд в порядку окремого провадження. При цьому частиною 3 зазначеної норми прямо зазначено, що даний перелік не є вичерпним, оскільки в окремому провадженні можуть бути розглянуті й інші справи у випадках, що встановлені законом. Таким чином, у разі, коли чинним законодавством України передбачено вирішення питань за вказаним порядком, суд не має права відмовляти у відкритті провадження на тій підставі, що така категорія справ прямо не зазначена в ст. 293 ЦПК України.

У відповідності до положень Порядку оформлення, видачі, обліку, пересилання, вилучення, повернення державі,визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25 березня 2015 року, серед документів, які подаються для оформлення або обміну паспорта, для заявників, особу яких не було встановлено за результатами визначеної процедури встановлення особи, передбачена можливість надання до територіального органу Державної міграційної служби України рішення суду про встановлення особи, яке постановляється в порядку окремого провадження. Окрім того, у разі невстановлення особи за відповідною процедурою, у зв`язку із чим приймається рішення про відмову в оформленні паспорта, територіальний підрозділ ДМС України зобов`язаний проінформувати таку особу про необхідність встановлення особи за допомогою судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Зазначений порядок прямо вказується й єдиним державним порталом адміністративних послуг.

Таким чином, враховуючи, що зазначений в ст. 293 ЦПК України перелік справ, які розглядає суд в порядку окремого провадження, не є вичерпним, сама така норма прямо вказує на можливість розгляду в зазначеному порядку і інших справ у випадках, передбачених законом, а спеціальна норма (вищезгаданий Порядок) визначає можливість встановлення особи судовим рішенням, ухваленим в порядку окремого провадження, висновки суду першої інстанції щодо того, що встановлення особи не відноситься до компетенції суду, не відповідають положенням чинного законодавства України. При цьому суд безпідставно посилався на положення п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, оскільки порушене заявником питання є відмінним від того, що зазначене в Пленумі.

Не може погодитися колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо належного встановлення на даній стадії спору про право.

Дійсно, у відповідності до положень ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. З іншої сторони рішення суду має бути належним чином обґрунтоване. Відмовляючи у відкритті провадження с приводу наявності спору про право суд мав би зазначити, що це за спір, між ким він існує та з приводу якого права (правовідносин). В той же час даний обов`язок судом першої інстанції виконано не було, оскільки окрім зазначення положень ч. 4 ст. 315 ЦПК України оскаржувана ухвала суду жодного обґрунтування з цього приводу не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, хоча це і не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. В той же час з рішення має бути чітко зрозуміло, якими обставинами керувався суд при вирішенні того чи іншого питання, а його висновки мають бути належно аргументованими. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, і різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналогічної позиції дійшов й Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2019 року у справі №344/14888/17 (№ 61-37154св18), в якій хоча й досліджувалося питання встановлення юридичного факту з іншого питання, однак які через схожість правової конструкції можуть бути використані й у даній справі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позиція суду першої інстанції с приводу наявності спору про право була висловлена передчасно, оскільки належного обґрунтування його встановлення на даній стадії розгляду справи оскаржувана ухвала не містить. Зазначене не свідчить про неможливість встановлення такого спору про право в подальшому, однак для цього суд має оцінити як позицію заявника, так і позицію заявленої зацікавленої особи, в ході розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі. Вказана позиція кореспондується з позицією Верховного Суду у справі №302/991/19.

Зважаючи на викладене, постановлене судом першої інстанції судове рішення колегія суддів не може визнати належним, а доводи апеляційної скарги оцінює обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла до висновку про те, що ухвала підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько