Справа № 133/960/19
Провадження № 22-ц/801/1879/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воронюк В. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 рокуСправа № 133/960/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В. В.,

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М. Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - ОСОБА_4 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 липня 2020 року, постановлене у складі судді Воронюк В.А., в залі суду,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка постійно проживала в АДРЕСА_1 , на день смерті якої залишилось спадкове майно, що складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Першотравневе» с. Першотравневе Ружинського району Житомирської області.

Починаючи з 1998 року по 10 січня 2005 року включно позивач проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Вони разом вели спільне підсобне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, несли спільні витрати по утриманню домоволодіння, присадибної земельної ділянки, придбавали майно, зокрема предмети домашнього обігу для спільного користування. Їхні відносини будувалися на взаєморозумінні, злагоді, підтримці. Позивачем здійснювався догляд спадкодавця до її смерті.

Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_1 провела її поховання, а потім проводила поминальні обіди відповідно до церковних канонів.

Позивач та ОСОБА_5 не являлися між собою кровними родичами, проте проживали однією сім`єю та були зареєстровані на одній житловій площі за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок в якому позивач проживала разом зі спадкодавцем по АДРЕСА_1 , побудований в 1975 році її бабою - ОСОБА_6 , 1927 року народження. В цьому будинку проживала баба зі своїм сином, (її батьком) - ОСОБА_7 з сім`єю: дружина - ОСОБА_8 та онука (позивач) - ОСОБА_9 , а також чоловік баби - ОСОБА_10 , тобто вітчим її батька.

Витягом з погосподарської книги за 1983 1985 роки, який долучається до позовної заяви стверджується, що баба позивача - ОСОБА_6 на момент смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була головою двору, а після її смерті головою двору став ОСОБА_10 (чоловік баби), який потім одружився з гр. ОСОБА_11 , яка прийняла прізвище ОСОБА_12 , і надалі була записана на це прізвище та вже після смерті ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), остання стала головою двору (наведене стверджується також витягом з погосподарської книги за 1996 - 2000 роки).

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 з померлою не були кровними родичами, однак у зв`язку із тим, що чоловік ОСОБА_5 був вітчимом її батька, вони як і раніше, вже після смерті ОСОБА_10 (1997) продовжували підтримувати з його дружиною - ОСОБА_5 добрі родинні відносини, і так як остання мала вже пенсійний вік, стала проживати сама та потребувати сторонньої допомоги, ОСОБА_1 почала проживати з ОСОБА_5 однією сім`єю.

З посиланням на положення ст. 1264 ЦК України та знаючи, що ОСОБА_13 мала право на земельну частку (пай), позивач звернулася до нотаріуса з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, як спадкоємиці четвертої черги, а саме як особі, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Однак, постановою від 15 липня 2019 року приватний нотаріус Власюк П.В. відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом із-за відсутності доказів проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до часу відкриття спадщини. У вказаній постанові також зазначено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 заведена спадкова справа за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (внуками померлої).

У зв`язку із наведеними обставинами, позивач звернувшись з даним позовом, просила встановити факт, що ОСОБА_1 проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з лютого 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право на спадщину за законом в порядку ст. 1264 ЦК України на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на право на земельну чатку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Першотравневе" с. Першотравневе Ружинського району Житомирської області, розміром 5.84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 липня 2020 року позов задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з лютого 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за законом в порядку ст. 1264 ЦК України на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на право на земельну чатку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Першотравневе" с. Першотравневе Ружинського району Житомирської області, розміром 5.84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю з лютого 1998 року по день смерті останньої.

Від встановлення вказаного факту залежить виникнення майнових прав позивача та є підставою для визнання за останньою права на спадкове майно, яке належало ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Першотравневе" Ружинського району Житомирської області розміром 5.84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Молявчик О.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначено про те, що позовна заява в новій редакції не відповідає вимогам ЦПК України, оскільки такий процесуальний документ, як «позовна заява в новій редакції» не передбачений чинним законодавством, при цьому у даній позовній заяві позивач збільшила позовні вимоги, а судом не прийнято рішення про відповідність «нового позову» вимогам ЦПК України. Крім того, місцевим судом не надано можливості на підготовку нового відзиву та подання відповідних клопотань.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції порушено правило підсудності, і до розгляду справи в суді не було залучено ОСОБА_14 , а резолютивна частина ухвали суду від 12 листопада 2019 року стосується зовсім іншої справи.

На думку скаржника, місцевим судом допущено поверхневий підхід при дослідженні доказів, тому з посиланням на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

26 жовтня 2020 року представником позивача на адресу суду було надіслано відзив, у якому з посиланням на безпідставність поданої апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час так місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Положеннями статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 9), яка на день смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно яке складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП "Першотравневе" Ружинського району Житомирської області.

ОСОБА_1 з посиланням на факт її проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцю четвертої черги.

Постановою приватного нотаріуса від 15 липня 2019 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом із-за відсутності доказів проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до часу відкриття спадщини.

Суд першої інстанції задовольняючи позов та як на підставу для визнання за ОСОБА_1 права на спадщину за законом в порядку ст. 1264 ЦК України, встановив факт, що ОСОБА_1 проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з лютого 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів не може погодитись із зазначеним висновком суду з таких підстав.

Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно з п.п. 1, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Інститут спільного проживання осіб було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Таким чином, при вирішенні спорів про встановлення факту проживання однією сім`єю осіб в період часу до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час існування вказаних правовідносин, зокрема ЦК УРСР.

Як вбачається із досліджених судом матеріалів справи, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому ОСОБА_1 своє право на спадщину обгрунтовує фактом її проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому до правовідносин, які мали місце в період з 1998 року по 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року із зазначенням відповідних вимог, однак такі вимоги позивачем не заявлено, а застосування норм Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, до таких правовідносин у зазначений період не допускається.

Суд першої інстанції на дану обставину увагу не звернув та ухвалюючи рішення про задоволення позову, керувався виключно нормами Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Крім того, підставою для визнання права на спадщину за законом в порядку ст. 1264 ЦК України, необхідно встановлення факту проживання особи разом із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, факт спільного проживання в період до 01 січня 2004 року за нормами ЦК України не може бути встановлений, а встановлення такого факту в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , день смерті ОСОБА_5 , не дає підстав для визнання за ОСОБА_1 права на спадщину за законом в порядку ст. 1264 ЦК України, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , тобто встановлення такого факту не створює для позивача відповідних юридичних наслідків.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції при розгляді справи застосував закон, який не підлягав застосуванню, чим допустив порушення норм матеріального права, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, інші доводи апеляційної скарги правового значення не мають.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у справі, що розглядається, у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1729,50 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 22 липня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1729,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук