Справа №461/5319/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 листопада 2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Івасюти Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Козій Тарас Васильович до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дяків Владислава Олександрівна про визнання права особистої власності на майно,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що 11.02.2002 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 за кошти, які отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_2 . Вказує, що являється єдиним власником квартири АДРЕСА_1 та має намір продати нерухомість. Однак, ОСОБА_1 не може отримати дозвіл на продаж житла по АДРЕСА_3 , оскільки не знає де на даний час знаходиться відповідач, який був її чоловіком на момент придбання данного нерухомого майна, а тому просить суд визнати за нею право особистої власності на квартиру.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання неодноразово не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошенням, в порядку ст.128 ЦПК України. Також, не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Третя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Пояснень на позов не подала.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

На час шлюбу позивачу належала квартира АДРЕСА_2 , яку остання 11 лютого 2002 року відчужила, на підставі відповідного договору купівлі-продажу.

04 січня 2002 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується копією відповідного договору купівлі-продажу.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони останні десять років разом не проживають, спільного господарства не ведуть.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15.

Оскільки позивачем надано докази на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте нею за власні кошти, внаслідок продажу належної їй квартири, на час придбання квартири АДРЕСА_1 сторони разом не проживали та не вели спільного господарства, доказів укладення між сторонами письмової угоди про створення спільної сумісної власності матеріали справи не містять, відповідач в судове засідання не з`явився, не подав суду жодних доказів на спростування вимог позивача, тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до задоволення та слід визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.