Постанова

Іменем України

06 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 185/8494/16-ц

провадження № 61-1895св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович, фізична особа -підприємець ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року у складі судді Бондаренко В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору недійсним, визнання права власності.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з липня 2000 року позивач та відповідач проживали разом, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний побут. За сумісні кошти, відповідно до договору купівлі-продажу від 09 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори Тимченко О. М. за № 2-3908, в рівних частинах за кожним придбали будинок АДРЕСА_1 за суму 101 872,00 грн та розпочали проживати в ньому, з відповідною реєстрацією.

Наприкінці 2015 року відносини між сторонами погіршились, вони припинили сімейні стосунки та відповідач стала вимагати у позивача відчуження частки спірного будинку на її користь, висловлюючи погрози застосування насилля, а також підбурювала інших осіб для відповідних погроз. Оскільки позивач переніс тяжку операцію та хвилюючись за свій стан здоров`я, сприймаючи зазначені погрози реально, продав за 37 436,00 грн належну йому 1/2 частину спірного житлового будинку відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М. В. за № 1446.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 вересня 2018 року № 27 судового експерта ОСОБА_4 ринкова вартість спірного житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами станом на 25 вересня 2018 року становить 639 823,00 грн.

Тому, уточнивши позовні вимоги 08 серпня 2017 року, позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу з 2000 року по 2015 рік; визнати будинок на АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 24 грудня 2015 року та поновити відносини, що існували; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу, з 01 січня 2004 року до 23 березня 2013 року . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 23 березня 2013 року є доведеним, у зв`язку з тим, що відповідач вказаний факт визнала.

Твердження позивача про те, що оспорюваний правочин був вчинений проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи не знайшло свого підтвердження належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, та ухвалити нове рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2009 року по 2015 рік; визнати будинок на АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 24 грудня 2015 року та поновити відносини, що існували; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку на АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

05 листопада 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено матеріали та обставини справи. Заявник вказує, що наприкінці 2015 року відносини між сторонами погіршились, вони припинили сімейні стосунки та відповідач стала вимагати у позивача відчуження частки спірного будинку на її користь, висловлюючи погрози застосування насилля. Побоюючись за своє життя позивач підписав договір купівлі-продажу.

Відзив на касаційну скаргу

У квітні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори Тимченко О. М. за № 2-3908, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в рівних частинах (по 1/2) придбали у спільну часткову власність будинок АДРЕСА_1 за суму 101 872,00 грн (т. 1 а. с. 85).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М. В. за № 1446, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 за 37 436,00 грн належну йому 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 86).

Згідно із пунктом 8 вищезазначеного договору від 24 грудня 2015 року сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Відповідно до заяви, посвідченої 25 липня 2019 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рибальченко О. А. та зареєстрованої в реєстрі за № 323, ОСОБА_2 повідомила, що у зареєстрованому шлюбі на території України і за її межами ніколи не перебувала і на теперішній час не перебуває; у період з червня 2000 року до березня 2013 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з березня 2013 року до 2015 року у зареєстрованому шлюбі не перебувала, ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу (т. 2 а. с. 36).

Згідно інформаційної довідки від 22 жовтня 2019 року № 185645153 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером № 24, житловий будинок загальною площею 80,8 кв. м, з якої житлова площа 26,8 кв. м - належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М. В. та 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської держнотконтори Тимченко О. М.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Положення частини першої статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Зазначена правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 175/3500/16, від 07 травня 2018 року у справі № 395/954/17.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність є різновидом права власності, що ускладнена множинністю суб`єктів. Крім того, специфіка правовідносин спільної власності полягає в єдності об`єкта права власності відносно зазначеної множинності суб`єктів такого права.

Згідно зі статтею 177 ЦК України частка у праві спільної власності є об`єктом цивільних прав.

Так, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.

Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною другою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи викладене, оскільки за договором купівлі-продажу від 09 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали спірний будинок у спільну часткову власність в рівних частках та дійсність вказаного договору позивачем не оскаржувалася суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Частина перша статті 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Позивачем не доведено, що оспорюваний правочин було вчинено проти його волі, внаслідок застосування до нього тиску, а тому розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, застосували норми матеріального права, повно та всебічно з`ясували обставини справи, дослідили докази і надали їм належну оцінку.

Доводи касаційної скарги щодо періоду спільного проживання сторін стосуються встановлення фактичних обставин справи. Такі доводи не спростовують встановлені судом першої інстанції фактичні обставини та його висновки, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. М. Фаловська С. П. Штелик