Провадження № 22-ц/801/1962/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 рокуСправа № 127/26784/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (судді-доповідача),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Очеретної М. Ю.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/26784/14-ц за апеляційною скаргою адвоката Хейніса Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2015 року, ухвалене у складі судді Бойка В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № VIW3A, за умовами якого банк передав відповідачу грошові кошти у розмірі 14 478, 61 доларів на термін до 05 лютого 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштам в строки та в порядку, встановленому цим договором.

06 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитно-заставним договором банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язання по вказаному кредитно-заставному договору.

Відповідачі взяті на себе зобов`язання належним чином не виконали, на вимоги банку не реагували, внаслідок чого станом на 21 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитно-заставним договором у розмірі 66 877, 77 доларів США, з яких: 11 455, 86 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 097, 65 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4 777, 85 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 44 343, 37 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань; 19, 31 доларів США - штраф (фіксована частина), 3 183, 74 доларів США процентна складова.

З огляду на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитно-заставним договором від 06 лютого 2008 року в розмірі 66 877, 77 доларів США, що за курсом 12, 95 грн, відповідно до розпорядження НБУ від 21 жовтня 2014 року, складає 866 067, 14 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 06 лютого 2008 року в розмірі 66 877, 77 доларів США, що за курсом 12, 95 грн, відповідно до розпорядження НБУ від 21 жовтня 2014 року, складає 866 067, 14 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачами умов кредитно-заставного договору, що знайшло своє підтвердження при розгляді справи, оскільки порука не є припиненою, а тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в розмірі 10 890, 88 доларів США, а в решті позовних вимог відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Хейніса Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_2 та надано іншим учасникам строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 жовтня 2020 справу призначено до апеляційного розгляду на 12 листопада 2020 року о 09:00 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року витребувано у Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» належним чином завірені та якісно виготовлені копії кредитно-заставного договору № VIW3A від 06 лютого 2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та договору поруки від 06 лютого 2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 .

Аргументи учасників справи

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначав, що наданий банком розрахунок заборгованості не обґрунтований. Із указаного розрахунку не можливо встановити яку суму отримав відповідач та яку повернув, а тому наданий банком розрахунок заборгованості не може бути доказом існування заборгованості перед банком, а також зауважив, що позивачем частково пропущений строк позовної давності.

Також указав, що заборгованість за пенею та комісією є несправедливими по відношенню до позичальника та такими, що порушують його права передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції стягуючи штраф і пеню не звернув уваги на те, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і не підлягає одночасному застосуванню.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 06 лютого 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитно-заставний договір № VIW3A, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 14 478, 61 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 9,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення по 05 лютого 2013 року (а. с.11-16).

06 лютого 2008 року на забезпечення виконання основного зобов`язання за вказаним кредитно-заставним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов`язань по вказаному кредитно-заставному договору.

Пунктом 12 кредитно-заставного договору передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту.

Відповідно до п. 16.1.3 частина кредиту в розмірі 14 188, 10 доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 6, 75 доларів США надається з метою сплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 283, 76 доларів США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту.

Розмір винагороди за надання фінансового інструменту, становить 0,6 % від суми кредиту (п. 16.1.7).

Сторони домовились про сплату щомісячного платежу у період з 6 по 10 число кожного місяця в розмірі 388, 30 доларів США.

Відповідно до п. 2.1. кредитно-заставного договору № VIW3A від 06 лютого 2008 року, банк зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 2.2. договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу.

Пунктом 14.3. передбачено, що у випадку порушення строків повернення кредиту, сплати винагороди та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення, а при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання за договором понад 30 календарних днів - зобов`язався сплатити штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми невиконаного зобов`язання (п. 14.9.)

Відповідно до п. 14.11. зазначеного договору, сторони домовились, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки, становить - 5 років (а. с. 13-17).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали заяви, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обовязок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

До такого правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18).

Як слідує з матеріалів справи, судом першої інстанції ухвалено заочне рішення без участі відповідачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 указує про необхідність застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності.

У правовому висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 15.06.2020 по справі № 138/240/16-ц зазначено, що, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

За змістом кредитно-заставного договору сторони домовились про сплату щомісячного платежу у період з 6 по 10 число кожного місяця в розмірі 388, 30 доларів США.

Оскільки між сторонами кредитно-заставного договору узгоджено повернення кредиту частинами, то колегія суддів приходить до висновку, що право кредитора вважається порушеним не з моменту закінчення терміну дії цього договору, а з моменту недотримання ОСОБА_3 строку погашення кожного чергового траншу.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до поручителя слід зазначити, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитно-заставного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як слідує з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, банк просить стягнути заборгованість з відповідачів за період з 08 лютого 2008 року по 21 жовтня 2014 року.

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 15 грудня 2014 року.

Згідно з п. 14.11. кредитно-заставного договору сторони встановили строки позовної давності про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

Станом на 15 грудня 2009 року заборгованість ОСОБА_4 за тілом кредиту становила 358, 73 доларів США, а за відсотками 1 553, 55 доларів США.

Ураховуючи умови кредитно-заставного договору, а також доводи ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за тілом кредиту та відсотках станом на 15 грудня 2009 року задоволенню не підлягають з підстав пропуску строку позовної давності.

Окрім цього, наданий банком розрахунок заборгованості не в повній мірі відповідає вимогам закону в частині періоду нарахування відсотків за договором.

Згідно з п. 16.1.5 кредитно-заставного договору кінцевим терміном погашення кредиту визначено 05 лютого 2013 року. Однак банк продовжував нараховувати боржнику відсотки до 21 жовтня 2014 року включно.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ураховуючи викладене, з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за період з 15 грудня 2009 року по 05 лютого 2013 року в розмірі 7 868, 13 доларів США (11 455, 86 3 587, 73) та заборгованість за відсотками за цей же період у розмірі 1 544, 10 доларів США (3 097, 65 -1 553, 55).

Щодо вимог банку про стягнення пені, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з пунктами 14.2. та 14.3. кредитно-заставного договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення, а у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченою статтею договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

У ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Проте положення ч. 2 ст. 192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення штрафів та пені.

Таким чином, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір пені може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З огляду на зміст позовних вимог та встановлених обставин, колегія суддів вважає за необхідним зменшити розмір пені до 100 000 грн.

Згідно з пунктом 14.9. кредитно-заставного договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн плюс 5 % від суми невиконаного зобов`язання.

Згідно з положенням статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідачів штрафів у розмірі 250 грн (фіксована частина) та 4 045, 80 доларів США (процентна складова) слід відмовити.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що з відповідачів необхідно стягнути солідарно на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 868, 13 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 1 544, 10 доларів США, заборгованість по комісії в розмірі 4 777, 85 доларів США, 100 000 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Доводи апеляційної скарги про несправедливість умов договору в частині нарахування банком комісії є безпідставними, оскільки ці положення кредитно- заставного договору боржником та поручителем не оскаржувались, та в установленому законом порядку недійсними не визнавались, а відтак діє презумпція правочину (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

Оскільки при вирішенні спору суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання позову до суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 3 654 грн судового збору.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено на 22,8 відсотки від ціни позову, з відповідачів на користь позивача підтягає стягненню по 439, 35 грн (3854?22,8% ? 2).

Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, то судовий збір в сумі 439, 35 грн слід компенсувати позивачу за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 439, 35 грн судового збору.

За подання апеляційної скарги підлягало до сплати 5 481 грн судового збору.

Ураховуючи, що особа, яка продала апеляційну скаргу, звільнена від сплати судового збору, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню 4 231, 33 грн судових витрат пропорційно до розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Решту судових витрат, що підлягали сплаті в якості судового збору у розмірі 1 249, 67 грн слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Хейніса Олександра Григоровича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № VIW3A від 06 лютого 2008 року, що складається з: 7 868, 13 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 1 544, 10 доларів США - заборгованість за відсотками, 4 777, 85 доларів США - заборгованість по комісії, 100 000 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 439, 35 грн судового збору.

Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» 439, 35 грн судового збору за подання позовної заяви за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави 4 231, 33 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Частину судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 249, 67 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , рахунок № НОМЕР_1 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП № НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП № НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук