Справа № 203/3143/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

за участю відповідачки - ОСОБА_1

представника відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 08.07.1986 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою Від шлюбу мають повнолітню доньку та сина. Спочатку спільне життя складалось добре. Проте, поступово шлюбні відносини між ними погіршувались та сімейне життя не склалось через несумісність характерів, різних поглядів на життя, подружні відносини, що спричинило втрату почуття любові та призвело до розпаду сім`ї. Внаслідок цього шлюбні відносини між ними фактично припинені, вони не проживають як одна родина з грудня 2017 року, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. Подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, судові витрати по справі покласти на позивача.

Ухвалою від 24.09.2020 року було відкрито провадження по справі та останню призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

12.10.2020 року відповідачкою було подано відзив на позов, в якому остання зазначила, що позивач не вказав про те, що їх син ОСОБА_4 з 2019 року є інвалідом другою групи за загальним захворюванням та нездатний до трудової діяльності. Позивач дізнався про інвалідність сина в вересні 2019 року, цей факт злякав його, він не визнає та не усвідомлює його, хоче абстрагуватись від нього, що може бути причиною подачі позову. Також зазначила, що вони прожили разом 34 роки, весь час в них був спільний побут, майно, турбота один про одного та про їх дітей. В 2017 році позивач вперше виїхав до Республіки Польща з метою створення умов для переїзду родини на постійне місце проживання. Через два місяці він повернувся та повідомив, що для переїзду родини треба створити додаткові умови. Тому, навесні 2018 року він знов виїхав до Республіки Польща з їх документами та спільними заощадженнями. Отже, відсутність спільного проживання між ними обумовлена об`єктивними причинами. На сьогоднішній день вони продовжують спілкуватись як чоловік та дружина, вона вирішує побутові та сімейні проблеми, які мають вирішуватись ними спільно, займається лікуванням сина та доглядом за квартирою чоловіка, а він час від часу надсилає їм гроші для оплати житлово-комунальних послуг за обидві їх квартири. Позивач жодного разу не повідомляв її, що хотів би припинити шлюбні відносини. Посилаючись на вказані обставини, відповідачка у відзиві просила надати строк для примирення терміном шість місяців.

У відповіді на відзив, поданій 11.11.2020 року, позивач зазначив, що 26.02.2018 року виїхав до Республіки Польща та в Україну не повертався. З відповідачкою не проживають разом, як подружжя, з грудня 2017 року, сімейні відносини між ними припинено, про що відповідачці добре відомо та він повідомляв їй про свій намір розірвати шлюб. Відповідачкою не надано доказів на підтвердження того, що з моменту його виїзду за кордон, вони підтримували шлюбні відносини. Посилання на інвалідність сина не є підставою для збереження шлюбу та він з моменту розірвання шлюбу не перестане бути батьком свого сина, буде його підтримувати морально та матеріально. Перебування у шлюбі тривалий час носить формальний характер, на розірванні шлюбу наполягає та просить не надавати строк для примирення, оскільки це не матиме результату. З моменту останнього судового засідання ніяких спроб примиритися ані з його боку, ані з боку відповідачки не було.

В судовому засіданні 11.11.2020 року судом без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням до протоколу судового засідання було постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідачки про надання строку для примирення.

В наданих заявах позивач та його представник просили розглядати справу за їх відсутності, зазначивши про підтримання позовних вимог.

З огляду на поданій останніми заяви, суд у відповідності до положень ст.211 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності позивача та його представника.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на доцільність надання сторонам строку для примирення, а також необхідність вирішення питань щодо матеріального утримання сина-інваліда. Крім того, посилались на те, що підставою для розірвання шлюбу є наміри позивача в подальшому продати належну йому квартиру, в якій проживає відповідачка разом із сином, а також укласти в Республіці Польща іпотечний договір.

Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши пояснення відповідачки та її представника під час судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08 липня 1986 року Жовтневим відділом ЗАГС м.Дніпропетровська, актовий запис №1267.

Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною 1 ст.24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.112 СК України шлюб може бути розірвано, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та протирічить інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей.

Таким чином, відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Як зазначив позивач та не заперечувала під час розгляду справи відповідачка, з грудня 2017 року сторони припинили спільне проживання та позивач в лютому 2018 року виїхав до Республіки Польща та до України не повертався.

Також позивач зазначив, шлюбні відносини з відповідачкою фактично припинено, спільне господарство не ведеться, шлюб носить формальний характер.

Таким чином, судом встановлено та не спростовано відповідачкою, що сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, стосунки не підтримують. В наданій відповіді на відзив позивач зазначив про неможливість примирення з відповідачкою та наполягав на розірванні шлюбу з останньою.

З урахуванням зазначених вище обставин та положень законодавства, виходячи із фактичних взаємин сторін, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу між сторонами, який може будуватись лише на паритетних засадах, є неможливим та протирічить інтересам позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та слід розірвати шлюб між останніми.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивач не заявляв вимог про відшкодування понесених ним витрат відповідачкою та просив покласти на нього фактично понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

В зв`язку з цим, судові витрати по справі суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,4,21,24,56,112 СК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08 липня 1986 року Жовтневим відділом ЗАГС м.Дніпропетровська, актовий запис №1267 розірвати.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12 листопада 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак