КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа №2608/7123/12
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9265/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 червня 2012 року (суддя Кривов`яз А.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності та визнання договору недійсним,

встановив:

у квітні 2012р. позивач звернувся до суду з позовом та, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 239,9 м2 та житловою площею 86,8 м2, визнати попередній договір міни від 16 січня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_5 , недійсним та стягнути з ОСОБА_5 3 219грн сплаченого судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на підставі договору дарування квартири від 15 березня 2011 року він є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 125,8 м2 та житловою площею 66,10 м2, а ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_6 .

16 січня 2012 року між ними був укладений попередній договір міни, за умовами якого вони повинні були обмінятися зазначеними квартирами протягом 10 днів з моменту укладення договору за актом приймання-передачі. Крім того, договором визначено, що відповідач здійснює доплату за отримане майно в розмірі 900 000грн на таких умовах: 50 % від суми, що вказана у пункті 4.1 договору, протягом 3-х робочих днів після підписання акту здачі-приймання майна; 50 % від суми під час оформлення нотаріального договору міни.

Позивач стверджував, що 23 січня 2012 року між ними був підписаний акт прийому-передачі майна по договору міни, однак станом на момент подання позову відповідач ухиляється від виконання умов договору, не надає необхідні документи для укладення нотаріального договору міни, не з`являється до приватного нотаріуса для укладання угоди та не сплачує визначену договором доплату.

Також, позивач зазначав, що після того як він звернувся до суду, відповідач повернув йому ключі від квартири АДРЕСА_1 , в якій без його відома було зроблено перепланування та реконструкція за робочим проектом 2011 року, що виготовлений ПП «АКБ Готика». Даний проект був переданий відповідачу разом з

актом приймання-передачі та на підставі цих документів він зробив незаконне перепланування, у зв`язку із чим загальна площа об`єднаної квартири стала 239,9 м2, житлова площа - 86,8 м2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 5 червня 2012 року позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 239,9 м2 та житловою площею 86,8 м2, визнано попередній договір міни від 16 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , нікчемним з моменту його укладення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на реконструйовану квартиру в розмірі, який перевищує її дійсну площу на момент введення будинку в експлуатацію та виникнення даної квартири як об`єкта нерухомості, а саме загальною площею 239,9 м2 та житловою площею 86,8 м2, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на реконструйовану квартиру, в розмірі, який перевищує загальну площу 125,8 м2 та житлову площу 66,10 м2.

Апелянти посилаються на те, що вони є співвласниками приміщень у будинку, де розташована квартира позивача, однак їх не було залучено до участі у справі, хоча за рахунок їх приміщень була збільшена площа квартири позивача.

Апелянти стверджують, що суд не врахував, що приміщення, за рахунок яких збільшилася площа квартири позивача, належать на праві спільної власності співвласникам багатоквартирного будинку, тому суд повинен був залучити до участі у справі співвласників приміщень, права яких зачіпаються даним позовом

Також апелянти зазначають про порушення судом норм матеріального права, які регулюють розпорядження спільною власністю, та статті 376 ЦК України, так як позивачем не отримано дозволу на проведення реконструкції квартири, тому суд безпідставно визнав за ним право власності на незаконно приєднану частину приміщень загального користування.

Крім того, заявники вважають, що позивачем не доведено, що реконструкцію квартири зробив саме відповідач, оскільки з технічного паспорту на квартиру вбачається, що станом на 29 вересня 2011 року її площа вже складала 239,9 м2 , що також підтверджується висновком № 0154 експертного будівельно-технічного дослідження від 20 грудня 2011 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.140, 152, 170) тричі у судове засідання не з`явився, згідно відмітки листоноші від 22 жовтня 2020 року відповідач відсутній за місцем проживання (с.с.238), ОСОБА_5 до апеляційного суду заяви про зміну місця проживання не подав, тому відповідно до ст. 131 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином про судове засідання 3 листопада 2020 року.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини,

кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що відповідач ОСОБА_5 був обізнаний про апеляційний розгляд даної справи, отримував судові повідомлення, однак у судові засідання не з`являвся, поважних причин своєї неявки апеляційному суду не повідомляв, апеляційний розгляд справи здійснювався досить тривалий час для того, щоб відповідач ОСОБА_5 , за бажанням, мав можливість прийняти участь у його розгляді, але не виявив такої готовності, тому колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянтів - адвоката Прокопенка П.П., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Кар`єва А.А., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що 16 січня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі уклали попередній договір міни, за умовами якого погодили обмін майном: квартирою АДРЕСА_1 і яка належить на праві власності ОСОБА_4 , та квартирою АДРЕСА_6 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 ..

23 січня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 склали акт прийому-передачі майна по попередньому договору міни від 16 січня 2012 року, згідно якого ОСОБА_5 прийняв квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 125,8кв.м. та житловою площею 66,10кв.м.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що попередній договір міни не був нотаріально посвідченим, а відтак є нікчемним. Мотиви, з яких суд першої інстанції задовольнив вимоги про визнання за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 , рішення суду першої інстанції не містить.

Рішення суду в частині визнання попереднього договору міни від 16 січня 2012 року нікчемним не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскаржуване рішення суду було ухвалено 5 червня 2012 року, тому суд першої інстанції повинен був керуватися положеннями ЦПК України у редакції 2004 року.

Згідно ст. 213 ЦПК України, у редакції 2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин,

на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 215 ЦПК України, у редакції 2004 року, було визначено, що у мотивувальній частині рішення суд повинен зазначити: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру вказаним вимогам не відповідає. Суд обмежився зазначенням норм ЦК України, які регулюють права власника, не навівши встановлених обставин, не оцінивши надані сторонами докази, не зазначив мотивів, з яких задовольнив позовні вимоги.

При цьому, судом не було перевірено чи належить спірна квартира позивачу та чи було зареєстровано право власності позивача на квартиру.

Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 не був наданий документ, який підтверджував його право власності на спірну квартиру.

Під час апеляційного розгляду представником позивача суду надана копія договору дарування квартири від 15 березня 2011 року, згідно якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 125,80кв.м., у тому числі жилою площею - 66,10кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та містить застереження, що договір підлягає державній реєстрації.

Разом з цим, на договорі відсутня відмітка про його реєстрацію у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, яке здійснювало державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на час посвідчення договору. Також не надано доказів реєстрації права власності ОСОБА_4 на подаровану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Суд першої інстанції вказані норми матеріального права не врахував, не перевірив чи виникло у позивача право на спірну квартиру у зв`язку із відсутністю державної реєстрації такого права на підставі договору дарування, та чи мав він правові підстави для пред`явлення даного позову.

Суду першої інстанції наданий технічний паспорт на спірну квартиру, виготовлений 27 вересня 2011 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, згідно якого квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох кімнат, жилою площею 86,8кв.м., загальна площа квартири становить 239,9кв.м. Також у технічному паспорті зазначено, що дозвіл на реконструкцію з приєднанням технічного поверху та надбудовою в БТІ не подано.

Отже, внаслідок реконструкції спірної квартири створено новий об`єкт нерухомого майна, визначення правового статусу якого врегульовано статтею 331 ЦК України.

Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на

новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулюється статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється у різному порядку, залежно від категорій їх складності і відповідно від того, як оформлювалась вся попередня правова процедура будівництва.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Отже, законом встановлено порядок прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, в тому числі, й внаслідок реконструкції з розширенням площі об`єкту за рахунок прибудови та/або надбудови.

Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється (редакція ст. 39 Закону на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання ж права власності на об`єкт, не прийнятий в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-159цс15.

Враховуючи наведені вище норми закону, суд першої інстанції повинен був перевірити наявність погодженої проектної документації на проведення реконструкції спірної квартири та дозвіл на її здійснення, з`ясувати чи спірна реконструйована квартира у встановленому законом порядку приймалася у експлуатацію та чи звертався власник спірної квартири до уповноважених органів для вирішення цього питання.

Разом з цим, таких документів матеріали справи не містять, не надані вони і під час апеляційного розгляду.

Перевіряючи доводи апелянтів про те, що оскаржуваним судовим рішенням були вирішенні питання про їхні права та інтереси, колегія суддів встановила наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 6 березня 2012 року належать на праві власності нежилі приміщення з № 1 по № 27 (групи приміщень № 73) у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 5 травня 2009 року Головним управлінням житлового забезпечення, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 . Право власності зареєстровано Київським БТІ 18 травня 2009 року.

Згідно свідоцтва про право власності, яке видане 5 травня 2009 року Головним управлінням житлового забезпечення, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_5 . Право власності зареєстроване у

Київському БТІ 18 травня 2009 року.

У статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що співвласники багатоквартирного будинку - це власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, у редакції на час ухвалення рішення, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині

квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

У статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», редакція якої діяла на час ухвалення рішення, було визначено, що допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку - є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Вказана норма була виключена із Закону у зв`язку із прийняттям 14 травня 2015 року Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який містить аналогічні визначення у статті 1.

Згідно ч. 4 ст. 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», у редакції на час ухвалення рішення, власники приміщень володіють, користуються і у встановлених цим Законом та цивільним законодавством межах розпоряджаються спільним майном.

Частиною 2 статті 369 ЦК України, у редакції на час ухвалення рішення, було визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

З наданого суду першої інстанції частини (відсутня перша сторінка мотивувальної частини) проекту реконструкції спірної квартири, який виготовлений ПП «АКБ Готика» 21 вересня 2011 року, вбачається, що завданням на проектування є реконструкція спірної квартири з приєднанням частини технічного поверху та влаштування тераси у житловому будинку АДРЕСА_1 .

У технічному паспорті на спірну квартиру, який виготовлений 27 вересня 2011 року, також зазначено, що реконструкція здійснена з приєднанням технічного поверху та надбудовою.

Таким чином, на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 її власник повинен був отримати згоду всіх співвласників.

Суду першої інстанції такої згоди надано не було, співвласники будинку АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до участі у розгляді даної справи залучені не були, але визнавши право власності ОСОБА_4 на реконструйовану за рахунок приєднання технічного поверху квартиру 32 у зазначеному будинку, суд першої інстанції вирішив питання, які зачіпають права та інтереси співвласників будинку, у тому числі і апелянтів, не притягнувши їх до участі у справі.

Колегія суддів не приймає, як докази, надані представником ОСОБА_4 апеляційному суду у копіях договір інвестування у нерухомість від 22 липня 2007 року, акт прийому-передачі нежитлових приміщень інвестору від 27 березня 2009 року, протокол зборів співвласників багатоквартирного будинку від 1 березня 2011 року, так як суду першої інстанції вказані документи надані не були, а також не було заявлено про їх

наявність.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ні позивачем, ні його представником не було зазначено причини неподання вказаних документів суду першої інстанції, а відтак апеляційний суд не має правових підстав для їх прийняття.

Крім того, колегія суддів вважає, що даний позов заявлено до неналежного відповідача.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини ( стаття 119 ЦПК України, у редакції 2004 року).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України, у редакції 2004 року).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо

яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

ОСОБА_4 звернувся з позовом про визнання права власності на реконструйовану квартиру до ОСОБА_5 , посилаючись на те, що реконструкція квартири була здійснена ОСОБА_5 без його згоди та самовільно, а він про це дізнався тільки після повернення йому відповідачем ключів від квартири, коли він звернувся за захистом свого порушеного права до суду.

Разом з цим, вказані твердження не відповідають наданим суду першої інстанції документам, зокрема, технічному паспорту на спірну квартиру, який був виготовлений 27 вересня 2011 року, та висновку експертного будівельно-технічного дослідження, який складено 20 грудня 2011 року, тобто до підписання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 23 січня 2012 року акту про прийом-передачу майна по передньому договору міни від 16 січня 2012 року.

Згідно вказаних документів на час їх виготовлення спірна квартира вже складалася з 4 кімнат, жилою площею 86,8кв.м., та загальною площею 239,9кв.м.

Крім того, аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що ОСОБА_5 , який не є співвласником будинку АДРЕСА_1 , не може надати згоду на реконструкцію квартири, яка розташована у зазначеному будинку, а також він не є тією особою, яка здійснює прийняття у експлуатацію реконструйованого об`єкту нерухомого майна.

Таким чином, ОСОБА_5 не є належним відповідачем у даному спорі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не заявляв клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів, суд апеляційної інстанції не має повноважень для здійснення такої заміни, тому у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_5 , необхідно відмовити, так як вони заявлені до неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2)

недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору про визнання права власності на реконструйовану квартиру неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 червня 2012 року в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 239,9 м2 та житловою площею 86,8 м2 скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк