ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2020 року м. Кропивницький

справа № 387/193/20

провадження № 22-ц/4809/1250/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 02.07.2020, суддя Майстер І.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 03.08.2011 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто борг за договором позики в сумі 105211 гривень 92 копійки.

На підставі зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист № 2-303/11 від 02.09.2011 та пред`явлено до виконання до ВДВС Добровеличківського РУЮ Кіровоградської області.

У 2012-2014 роках борг частково погашався відповідачем. Залишок не сплаченого договору позики основного боргу становить 90000 гривень.

Рішенням Добровеличківського районного суду від 26.09.2018 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики за період з 21.05.2015 по 17.05.2018 в сумі 47645 гривень 34 копійки.

За період з 25.05.2018 по 31.01.2020 відповідачем знову не сплачено суму боргу, тому позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь відсотків від суми за договором позики у розмірі 25130 гривень 00 копійок.

Заочним рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 02.07.2020 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Зазначається, що довідкою ДВС Добровеличківського району, виконавчим провадженням та рішенням Добровеличківського районного суду від 25.07.2018 повністю доведено наявність факту боргових зобов`язань ОСОБА_2 , а також рішення від 25.07.2018 має преюдиційне силу. Зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін по договору позики та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права кредитора на отримання процентів належних кредитору до дня фактичного повернення боргу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 01.09.2020 відкрито апеляційне провадження .

До суду не надано відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.09.2020 справу призначено до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 03.08.2011 з ОСОБА_2 на його користь стягнуто борг за договором позики в сумі 105211 гривень 92 копійки та судові витрати в сумі 1172 гривні 12 копійок.

На підставі рішення було видано виконавчий лист №2-303/11 від 02.09.2011 та пред`явлений до виконання до ВДВС Добровеличківського РУЮ Кіровоградської області, на підставі якого відкрито виконавче провадження 06.05.2020.

З довідки Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби від 19.06.2020 №5783 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС із виконавчим листом №2-303/11 виданий 02.09.2011 Добровеличківським районним судом Кіровоградської області щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 90000 гривень та виконавчим листом №387/269/16-ц від 27.05.2016 виданий Добровеличківським районним судом Кіровоградської області щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 41670 гривень 00 копійок.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26.09.2018 із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто проценти за договором позики за період з 21.05.2015 по 17.05.2018 в сумі 47645 гривень 34 копійки ( а.с.8-10).

Постановою начальника відділу ВДВС Добровеличківського РУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2015 ВП №48956672, виконавчий документ було повернуто у зв`язку із відсутністю майна на яке може бути звернуто стягнення ( а.с.7).

Відповідно до розрахунку розміру нарахування відсотків за користування позикою згідно з обліковою ставкою нацбанка з 25.05.2018 -31.01.2020 становить 25130,89 грн ( а.с.11).

Згідно із заявою ОСОБА_1 від 19.07.2017 встановлено, що позивач звертався до Добровеличківського РВДВС ГТУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження ( а.с.5).

Відповідно до витягу, надано процентну облікову ставку Національного банку України за період з 13.07.2018 -31.01.2020 (а.с.12).

Суд першої інстанції зазначив, що стосується нарахованих відсотків за період з 25.05.2018 до 31.01.2020, необхідно зазначити, що згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку.

Суд першої інстанції зазначив, що право позичальника нараховувати передбачені договором позики проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК.

Зі змісту судового рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області про стягнення грошових коштів по договору позики від 03.08.2011, яке набрало законної сили, відповідач зобов`язався повернути борг 1 червня 2011 року.

Відповідно до рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області про стягнення процентів за договором позики від 26.09.2018, стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти в межах строку позовної давності за період з 21.05.2015 по 17.05.2018 у розмірі 47645 гривень.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів та пені після 1 червня 2011 року (закінчення строку повернення боргу) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Позичальник має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів нарахованих після закінчення строку дії договору позики, є необґрунтованими.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право повторно стягувати заборгованість за процентами нарахованих не в межах строку дії договору позики при наявності судового рішення про стягнення процентів.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів та пені після 1 червня 2011 року (закінчення строку повернення боргу) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Спосіб захисту порушеного права у випадку не виконання боргових зобов`язань, після спливу терміну виконання такого зобов`язання, передбачений статтею 625 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують,оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 02.07.2020, залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: