Справа № 202/811/18
Провадження № 2/202/75/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Дмитрієва Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_6 . Після смерті її чоловіка відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 заповіту не складав. У ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги, окрім позивача, є діти від першого шлюбу: син - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5 , відповідачі по справі, які також звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Вказала, що у 2008 році ОСОБА_6 переніс обширний інсульт головного мозку, з того часу він не міг без сторонньої допомоги здійснювати соціально-побутові дії. Весь час, вона, як дружина надавала допомогу хворому чоловікові. У 2011 році вона офіційно звернулася до Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті ради щодо можливості виконувати обов`язки опікуна. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 18 листопада 2011 року, затверджено висновок щодо можливості виконувати нею обов`язки опікуна по відношенню до ОСОБА_6 . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2012 року визнано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 недієздатним та призначено її - ОСОБА_3 опікуном над ОСОБА_6 .

Стверджує, що ОСОБА_6 постійно потребував сторонньої допомоги та догляду, перебував у безпорадному стані, вона в свою чергу постійно опікала його, чого ніколи не робили його рідні діти - відповідачі по справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . На її неоднократні усні прохання до відповідачів надати будь-яку або фізичну або матеріальну допомогу їх батькові або відмовляли, або просто ігнорували її прохання. Похованням чоловіка також займалася тільки вона. Просила суд: усунути ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею, ОСОБА_3 , право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 17,6, житловою 27,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2018 року справу розподілено судді Волошину Є.В., ухвалою якого від 28 лютого 2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

07.06.2018 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву. В якій вказали, що в жовтні 1994 року батьки відповідачів: батько - ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_7 , припинили шлюб, після чого ОСОБА_4 разом з матір`ю, переїхали на постійне місце проживання до м. Мелітополь, Запорізької області. Оскільки ОСОБА_5 продовжувала навчання у Дніпропетровському технолого-економічному технікуму, то вона ще деякий час проживала зі своїм батьком. Після закінчення навчання ОСОБА_5 одружилася та разом зі своїм чоловіком переїхала на постійне місце проживання до міста Мелітополь.

З липня 1996 року батько відповідачів - ОСОБА_6 , проживав один у місті Дніпропетровську та продовжував працювати на ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубний завод», а відповідачі одружилися та проживали зі своїми сім`ями у місті Мелітополі. Не дивлячись на відстань та розлучення батьків, відповідачі підтримували гарні відносини з батьком та періодично його відвідували. На початку 2006 року в телефонній розмові з дітьми ОСОБА_6 повідомив їм, що збирається одружитися, а вже в 2008 році на своєму 60 річчі він запросив до себе додому відповідачів де і познайомив останніх з позивачем, ОСОБА_3 , та її дітьми. Враховуючи, що у ОСОБА_6 з`явилася нова родина побачення батька з відповідачами стали рідшими, але вони все ж таки періодично спілкувалися за телефоном та приїздили до нього в гості. Після перенесеного батьком інсульту позивач не зателефонувала відповідачам та жодним іншим чином не поставила їх до відома про погіршення його стану здоров`я. Про те, що батько переніс інсульт відповідачі дізналися від його брата, який постійно проживає у м. Москва, Російської Федерації. Дізнавшись про дану новину відповідачі відразу вирушили до м. Дніпропетровська, але не змогли потрапити в квартиру батька, оскільки їм двері ніхто не відкрив. Коли вони вдруге приїхали за адресою проживання батька, їм відразу відкрила двері ОСОБА_3 та запросила до квартири. Батько їх фактично вже не впізнавав та погано балакав, з його мови можна було зрозуміти вибірково по декілька слів. Необхідно зазначити, що батько не був «лежачим» хворим, та сам повільно підводився з ліжка та міг самостійно пересуватися по квартирі. На пропозицію відповідачів купити необхідні ліки, чи оплатити витрати на лікування батька, позивач сказала, що гроші у них є, а якихось особливих ліків їм не призначали. Після чого вони запропонували здійснити огляд батька у іншій лікарні, для того, щоб дізнатися думку інших фахівців та встановити необхідний метод лікування, але ОСОБА_3 категорично відмовилася та сказала, що це її чоловік, а лікарям у яких обстежується ОСОБА_6 вона довіряє та необхідності змінювати лікарню у неї немає. З моменту інсульту у батька спілкуватися можна було виключно через позивача, оскільки батько відповідачів їх вже не взнавав та погано розмовляв. Натомість підтримувати зв`язок з позивачем було дуже важко, оскільки на телефонні дзвінки відповідачів вона фактично ніколи не відповідала, хоча і мала їх контакти. Відповідачі вимушені були підтримувати зв`язок через родичів батька, а саме старшого брата, що мешкає в м. Одесі, який кожного разу коли вони зверталися, телефонував позивачу та казав, щоб вона взяла слухавку від дітей її чоловіка. Вони вимушені були звертатися за допомогою знайомих у місті Дніпро, які за їх проханням ходили до будинку батька, та повідомляли відповідачів, що з батьком усе добре.

За весь час спілкування з позивачем, вона жодного разу не говорила про те, що батькові відповідачів, щось потрібно, чи то лікування, чи то кошти. Вони також висловлювали позивачу повну готовність у лікуванні батька, на що остання запевнювала, що повністю з усім справляється.

06 березня 2017 року приблизно о 7 год.30 хв. матері відповідачів - ОСОБА_7 , зателефонувала одна із доньок позивача, яка повідомила, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому о 9:00 годині ранку відбудеться його поховання. Просили в позові відмовити.

Справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_8 , призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року цивільну справу розподілено судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року її було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні позивач та представник позивача, підтримали викладені в позовній заяві обставини та вимоги, та просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідачів, заперечував щодо задоволення позовної заяви в повному обсязі з підстав наведених в відзиві на позовну заяву.

Допитана в судовому засіданні, як свідок, відповідач ОСОБА_5 суду вказала на те, що після розлучення батьків вона залишилася проживати з батьком, після закінчення навчання та одруження переїхала в м. Мелітополь. З часом батько одружився вдруге, тривалий час вона намагалася зв`язатися з батьком, але їй це не вдавалося. Через деякий час її повідомили, що в батька інфаркт. Спілкування з батьком відбувалося через його дружину. На її запитання до позивача про необхідність надання допомоги, вона їй говорила про те, що допомога не потрібна. Ні позивач, ні батько не просили про надання їм допомоги.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, допитавши як свідка відповідача ОСОБА_5 , допитавши свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 26 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Якубою, зареєстровано в реєстрі за №Н 7194 ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.167).

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 176).

ОСОБА_5 до одруження « ОСОБА_15 » є дочкою ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.а.с.180,181).

Згідно зі Свідоцтвом про смерть, виданого Індустріальним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, виданого 07 березня 2017 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис 277 ( а.с.166).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до спадкової справи №2/2017 заведеної 21.03.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулися дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 . Згідно зі спадковою справою свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося ( а.с. 163-184).

Відповідно до виписки із історії хвороби №3812/758 ОСОБА_6 , останній знаходився на стаціонарному лікуванні з 17.07.2008 року по 07.08.2008 року після перенесеного ішемічного інсульту в обох гемисферах (17.06.2008 р.) з розсіяною органічною симптоматикою.

Згідно з епікризом із історії хвороби №12260/2008 ОСОБА_6 з 25.11.2008 року по 05.01.2009 року знаходився на стаціонарному лікуванні у КУ ДОкПБ в 37 відділі, реабілітаційний період гострого порушення мозкового кровообігу в обох гемисферах головного мозку. Інфаркти в заднє-лобних областях з обох сторін і лівої потиличної долі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2012 року визнано ОСОБА_6 недієздатним та призначено ОСОБА_3 опікуном над чоловіком ОСОБА_6 .

Статтею 1224 ЦК передбачені випадки усунення від права на спадкування осіб, які відповідно до закону або заповіту мають право на спадкування після смерті спадкодавця.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Положеннями ч. 5, 6 ст.1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно роз`яснень в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував такої допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

А відтак, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18), від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц (провадження № 61-21194св18), від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15-ц (провадження № 61-7243св18).

В судовому засіданні встановлено, про що не заперечувала і позивач, та підтверджується показаннями допитаних свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , що померлий ОСОБА_6 потребував догляду та такий догляд за ОСОБА_6 здійснювала його дружина.

Жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив той факт, що ОСОБА_6 просив відповідачів, своїх дітей, надавати йому допомогу, а позивач вказала на те, що вона забезпечувала чоловіка всім необхідним.

Допитана, як свідок відповідач ОСОБА_5 та свідки ОСОБА_7 вказали, що дружина ОСОБА_6 перешкоджала спілкуватися дітям з батьком.

Суд не приймає до уваги покази свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки вони не спілкувалися з ОСОБА_6 стосовно необхідності надання допомоги дітьми або ніколи їх не бачили.

Отже, за встановлених в судовому засіданні обставин, суд не знаходиться підстав зробити висновок, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 умисно ухилялися від надання допомоги батькові, який потребував допомоги у зв`язку із наявністю у нього тяжких захворювань. Надані сторонами докази не свідчать, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уникали обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу ОСОБА_6 , жоден із допитаних свідків не підтвердив той факт, що відповідачі не виконували своїх обов`язків по відношенню до батька, та не надано доказів, щодо звернення до відповідачів про надання такої допомоги як померлим так і його дружиною.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі умисно уникали від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, та взагалі потреба спадкодавця в допомозі саме відповідачами, та доводи позивача про наявність підстав для усунення відповідачів від права на спадкування у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витратине відшкодовуються.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, ст. ст. 1216-1222, 1224, 1261ЦК України, ст.ст. 4,13,141, 259, 263-265,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна (49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 111), про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом -відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 16 листопада 2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар