ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 644/888/18

провадження № 61-13889св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Бугери О. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 6 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний

банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 16 листопада 2013 року ОСОБА_1 став клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з якою отримав кредит у розмірі

2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписанням анкети-заяви відповідач засвідчив свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг (далі - Умови і правила) та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Вказувало, що відповідач у порушення вимог статей 509, 526, 527, 530, 549, 598, 599, 610, 617, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання за укладеним договором не виконав, грошові кошти на погашення отриманої суми кредиту не вніс, що призвело до утворення заборгованості. Строк дії договору є триваючим, оскільки жодна із сторін не заявила про його розірвання.

За таких обставин товариство просило стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2013 року в розмірі 101 000,70 грн, що виникла на 8 листопада 2017 року та складається з 4 268,15 грн заборгованості за кредитом, 87 200,82 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 4 245,98 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 4 785,75 грн штрафу (процентна складова).

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 5 лютого

2019 року у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 6 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з відсутності відомостей щодо укладення кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення. Апеляційний суд зазначив, що анкета-заява не є належним доказом, який підтверджував би факт встановлення відповідачу кредитного ліміту в сумі 2 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діяв представник Крилова О. Л., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 червня 2019 року і направити справу на новий розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що підписанням анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між ним і банком договору про надання банківських послуг. Відсутність підпису ОСОБА_1 на Умовах і правилах не свідчить про те, що він не був із ними ознайомлений та не вказує на відсутність між сторонами договірних правовідносин.

Вказує, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином докази, подані банком на підтвердження встановлення ОСОБА_1 кредитного ліміту, тому дійшли помилкового висновку про недоведення цієї обставини. Крім того, факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості та випискою за картковим рахунком відповідача.

Також вказує на неврахування судами попередніх інстанцій того, що існування між сторонами кредитних правовідносин підтверджується діями відповідача, який користувався кредитними коштами, виконував умови договору, частково сплачував кредит, проценти за його користування, пеню, штрафи та комісію, що вказує на визнання ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним кредитним договором.

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому зазначив, що касаційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з безпідставністю її доводів; судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані, законні й ґрунтуються на належних та допустимих доказах і на правильному застосуванні норм матеріального права до спірних правовідносин та дотриманні процесуальних норм

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 19 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що анкета-заява про приєднання до Умов і правил від 16 листопада 2013 року не містить інформації про картку, яку виявив бажання оформити на своє ім`я відповідач, не містить інформації про встановлення розміру кредитного ліміту. Крім того, у вказаній анкеті-заяві відсутні дані про отримання пам`ятки клієнта, що містить в собі Тарифи та основні умови обслуговування і кредитування, та ознайомлення з її змістом.

З виписки за рахунком за період з 16 листопада 2013 року до 20 квітня

2018 року суди встановили, що ОСОБА_1 відкрито рахунок НОМЕР_1 . Вказана виписка містить дані про проведені операції зі зняття коштів, зарахування коштів через «Приват 24» зі своєї картки, автоматичне погашення заборгованості з картки з останньою операцією у травні 2014 року, після чого за карткою проводилось зняття коштів за прострочені проценти та прострочений кредит.

Суди встановили, що вказана виписка не містить вихідних даних про дату та розмір нарахування кредитного ліміту, про збільшення кредитного ліміту.

З інформації про рух коштів за основною карткою НОМЕР_2 , відкритою ОСОБА_1 , суди встановили, що 16 листопада 2013 року відкрито відповідний картковий рахунок із визначенням кредитного ліміту - 0, а 19 листопада

2013 року збільшено кредитний ліміт до 2 000 грн. За цією карткою зазначено видатків на суму 11,60 грн.

Також суди встановили, що ОСОБА_1 отримав в АТ КБ «ПриватБанк» наступні картки: зарплатну картку № НОМЕР_3 VISA ELECTRON DOMESTIK, валюта гривня, що видана 13 вересня 2010 року на строк до 08/12; картку № НОМЕР_4 DEBIT MASTERCARD WAGE INSTANT, що видана 30 квітня

2013 року на строк до 04/17; картку № НОМЕР_5 DEBIT MASTERCARD WAGE INSTANT, що видана 23 квітня 2013 року на строк до 10/17.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 1 жовтня

2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 6 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно

до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов і правил не містить даних, якою послугою мав намір скористатись позичальник та яку картку просив оформити на своє ім`я, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також який саме вид платіжної картки банк видав відповідачу відповідно до його заяви, її номеру, строку дії та розмір встановленого кредитного ліміту; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Встановивши, що з письмових доказів, наданих позивачем, неможливо визначити розмір кредитного ліміту, встановленого на картку, суди попередніх інстанцій правильно зазначили про неможливість визначення розміру заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту.

Доводи касаційної скарги про те, що підписанням анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що Умови і правила є складовою частиною укладеного ним і банком договору про надання банківських послуг, не вливають на правильність вирішення справи по суті, оскільки наданий позивачем примірник Умов і правил не підписано відповідачем. Такі посилання заявника спростовуються правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Посилання заявника про те, що банком доведено факт встановлення кредитного ліміту ОСОБА_1 , відхиляються касаційним судом, оскільки надана позивачем довідка про отримання відповідачем картки № НОМЕР_6 не містить підпису позичальника, а інші докази видачі ОСОБА_1 цієї картки матеріали справи не містять.

Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанції факту використання коштів, що підтверджено випискою за картковим рахунком № НОМЕР_6 , оскільки позивач не виконав процесуального обов`язку з доведення факту отримання цієї картки ОСОБА_1 . При цьому суди попередніх інстанцій врахували, що заявлені позовні вимоги містять суперечності щодо факту укладення кредитного договору та його істотних умов, часу, підстав та розміру отриманих відповідачем коштів і, відповідно, нарахування заборгованості. З урахуванням вказаних суперечностей банк не надав належних та допустимих доказів отримання коштів саме

ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції ЦПК України від 3 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник на такі не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - Криловою Оленою Леонідівною, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 6 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов