Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 2-4597/07

провадження № 61-12595св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпропетровська міська рада,

особа, що подала апеляційну та касаційну скарги - комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., від 08 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в цілому.

В обґрунтування позову вказала, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 січня 2007 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка є єдиною квартирою у цьому домоволодінні, проте не може реалізувати свої права як власника у зв'язку із відсутністю правоустановлюючих документів на це майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Решетніка М. О. від 11 грудня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням того, що у спірному домоволодінні розташована лише одна належна позивачу квартира, за нею слід визнати право власності на це домоволодіння.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року поновлено комунальному підприємству «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР) строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2007 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2007 року з тих підстав, що суд першої інстанції під час вирішення цього спору не вирішував питання про права особи, яка подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що судом апеляційної інстанції не було належним чином досліджено зібрані у справі докази стосовно наявності порушеного права КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР для звернення до суду з апеляційною скаргою, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

У жовтні 2020 року Дніпровська міська рада подала відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2020 відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 січня 2007 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 належну йому на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2006 року та постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2006 року квартиру АДРЕСА_1 , яка є єдиною квартирою у цьому домоволодінні (а.с. 6). Рік побудови будинку - до 1917 року (а.с. 11)

У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання за нею права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 в цілому.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Решетніка М. О. від 11 грудня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набрало законної сили 24 грудня 2007 року.

Під час розгляду справи в суді представник Дніпропетровської міської ради за довіреністю від 29 січня 2007 року № 4/11-66 - заступник начальника юридичного управління Дніпропетровської міської ради Решетник О. А. визнав позовні вимоги, що підтверджується протоколом судового засідання від 11 грудня 2007 року (а.с. 15).

Вказаною довіреністю передбачено право представника визнавати позовні вимоги (а.с. 14).

Відповідно до положень пункту 2.4. Статуту КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР для виконання завдань та досягнення цілей, передбачених Статутом, підприємство має право на організацію претензійної і ведення позовної роботи на підставі відповідного доручення (довіреності), оформленого у встановленому законом порядку (а.с. 47-54).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає з таких підстав.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Встановивши, що за родом своєї діяльності КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР надає в оренду й експлуатацію власне чи орендоване майно, а в межах цивільного провадження не було встановлено, що об`єкт нерухомого майна, право на яке було предметом спору, належав чи перебував в оренді апелянта, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2007 року не вирішувались права та обов`язки КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина третя статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статутом КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР це підприємство є комунальним унітарним комерційним підприємством, яке правонаступником міського комунального підприємства «Бюро по обміну житлових приміщень», створеним на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська.

Матеріали справи не містять даних про наявність у КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу щодо квартири АДРЕСА_1 , отже, заявник не має прав, на захист яких подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Доводи щодо порушення прав КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження.

При цьому судом апеляційної інстанції підставно враховано, що при розгляді цієї справи 11 грудня 2007 року Дніпропетровська міська рада брала участь у справі в якості відповідача, проти задоволення позову не заперечувала, її представник отримав копію вказаного судового рішення, проте не оскаржив його в апеляційному порядку. Матеріали справи не містять даних про незгоду відповідача з рішенням, ухваленим судом першої інстанції.

Викладені в касаційній скарзі доводи заявника щодо повноважень вести від імені Дніпропетровської міської ради претензійну та позовну роботу щодо захисту прав територіальної громади не спростовують висновки апеляційного суду про те, що права та обов`язки заявника рішенням суду першої інстанції не вирішувались. Також ці обставини не свідчать про те, що КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР було уповноваженим представником Дніпропетровської міської ради на ведення цієї справи, оскільки комунальне підприємство не надало відповідних документів на підтвердження своїх повноважень.

Врахувавши, що КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР подало апеляційну скаргу у справі, в якій воно не брало участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про його права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час закриття апеляційного провадження є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь С. Ф. Хопта Н. Ю. Сакара В. В. Шипович