Справа № 185/7592/19
Провадження № 2/185/693/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря Мінарської О.А., представника позивача Померанської Г.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління освіти Чернівецької міської ради в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача завдану йому моральну шкоду в розмірі 52 200 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що з 25.11.2014 року до 31.10.2017 року він перебував у трудових відносинах з управлінням освіти Чернівецької міської ради, працюючи на посаді провідного фахівця з питань правового забезпечення централізованого господарського обслуговування на 0,75 ставки. Звільнений у зв`язку із скороченням штатної чисельності згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає що відповідачем по відношенню до нього були допущені три правопорушення. По-перше неспроможність відповідача провести засідання профкому у відповідності до ст. 43 КЗпП України, ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» й розглянути питання отримання або неотримання згоди на його звільнення у зв`язку із скороченням з посади. По-друге введення в оману позивача про можливе працевлаштування його на посаді вчителя загальноосвітньої школи № 20 міста Чернівці, хоча на цю посаду приймають іншого громадянина. По-третє ненадання необхідної і достатньої інформації. Вказаними правопорушеннями позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої він оцінює в 52 200 грн.

В подальшому позивачем уточнена позовна заява в частині підстав та обґрунтування позову. Відповідно до змісту якої позивач зазначив, що відповідачем допущені три суттєві правопорушення, що завдали позивачу більшу частину моральних страждань. Першим правопорушенням є неспроможність відповідача провести засідання профкому у відповідності з у відповідності з вимогами ст. 43 КЗпП України, ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» й розглянути питання отримання або неотримання згоди на його звільнення у зв`язку із скороченням з посади. Другим правопорушенням є введення в оману позивача про можливе працевлаштування на посаді вчителя в ЗОШ № 20 м. Чернівці хоча на цю посаду приймають іншого громадянина. Дане правопорушення розцінюється не тільки як надання недостовірної неправдивої інформації, а крім того як витончену форму дискримінаційного знущання. Третє правопорушення це ненадання необхідної і достатньої інформації: а) щодо можливості позивача працевлаштуватися управління освіти Чернівецької міської ради або навчальних закладах міста; б) ненадання необхідних даних для аналізу і виработки на їх основі висновків про обґрунтованість та законність процедури скорочення посади провідного фахівця з правових питань групи централізованого господарського обслуговування і розірвання трудового договору. Правопорушення допущені відповідачем спричинили йому моральну шкоду. Головними складовими моральних страждань позивач вказує на душевні страждання, оскільки на власному досвіді переконався у беззахисності працівника освіти в Чернівцях перед свавіллям начальника управління освіти, який протягом тривалого часу порушує закони. Крім того, вказує що він є внутрішньо переміщеною особою і тому навмисне ненадання інформації в чужому місце щодо працевлаштування вважає однією із форм дискримінації. Теперішній емоційний стан позивача, який стикнувся з ігноруванням основоположних прав громадянина і працівника зі сторони відповідача є для нього новим та досі невідомим, він не підготовлений до таких нелюдяних образливих викликів і це його пригнічує та дошкуляє. Позивачем втрачені нормальні виробничі та соціальні зв`язки і такий стан вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого та його сім`ї життя. Розмір завданої моральної шкоди оцінює в 52 200 грн.

Відповідачем надано відзив на позов, відповідно до змісту якого, зазначено, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Позивачем не надано суду необхідних належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Так позивач перебував з управлінням освіти Чернівецької міської ради в трудових відносинах працюючи на провідного фахівця з питань правового забезпечення групи централізованого господарського обслуговування, звільнений за скороченням штату. Про вивільнення позивач був повідомлений 21.08.2017 року, одночасно йому запропоновано посаду вчителя правознавства та історії Чернівецької ЗОШ № 20 з тижневим навантаженням 9 годин. Позивач не надав ні згоди ні відмови від запропонованої посади. 01.09.2017 року профспілковим комітетом була надана згода на звільнення позивача. В листопаді 2017 року за зверненням ОСОБА_1 було проведено інспектування управлінням Держпраці щодо додержання вимог трудового законодавства що розірвання трудового договору із ОСОБА_1 . Актом перевірки встановлено, що згода профспілкового комітету на звільнення позивача отримана, однак вона втратила чинність. 05.06.2019 року на вимогу Шевченківського районного суду профспілковою організацією була повторно надана згода на звільнення позивача. Твердження позивача про обмеження у доступі до інформації не відповідають дійсності оскільки з витребуваними документами позивач ознайомився 28.08.2017 року. Крім того, до 01.11.2017 року ОСОБА_1 був працівником управління освіти Чернівецької міської ради і тому всі його доповідні записки та листи розглядалися усно начальником Управління під час неодноразових зустрічей. Крім того, позивачем не надано жодного медичного підтвердження душевних та психологічних страждань. На момент скорочення позивач був забезпечений робочим місцем в ЧНУ ім. Ю. Федьковича, не покидав оплачуваної адвокатської практики працюючи в управлінні освіти міської ради, профспілковим комітетом надана згода на звільнення позивача, впродовж 2017-2019 року позивачем надано близько 20 звернень щодо діяльності Управління освіти і на всі звернення позивача надані відповіді у визначений законодавством термін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та в уточненій позовній заяві.

Представник управління освіти Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився. До Павлоградського міськрайонного суду від управління освіти Чернівецької міської ради надано до суду клопотання за підписом начальника управління Мартинюка С.В. в якому він просить суд розглянути справу без участі Управління освіти з урахуванням наданих письмових пояснень.

Вислухав представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З 25.11.2014 року позивач перебував у трудових відносинах з управлінням освіти Чернівецької міської ради працюючи на посаді провідного фахівця з питань правового забезпечення групи централізованого господарського обслуговування управління освіти Чернівецької міської ради на 0,75 ставки. (а.с. 32)

Наказом начальника управління освіти Чернівецької міської ради № 1167-к від 25.10.2017 року звільнено ОСОБА_1 , провідного фахівця з питань правового забезпечення групи централізованого господарського обслуговування управління освіти Чернівецької міської ради, із займаної посади з 31.10.2017 року в зв`язку із скороченням штатної чисельності згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 33)

Позивач звертаючись до суду з даним позовом посилається на вчинення відповідачем ряду правопорушень, а саме : неспроможність відповідача провести засідання профкому; введення в оману позивача про можливе працевлаштування на посаді вчителя в ЗОШ № 20 м. Чернівці; ненадання необхідної і достатньої позивачу інформації. Зазначає, що дані правопорушення спричинили позивачу моральну шкоду у зв`язку з чим, останній посилаючись на Конституцію України, Європейську соціальну хартію, ЗУ «Про звернення громадян», ЗУ «Про інформацію», ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 29, 237-1 КЗпП України просить стягнути з відповідача моральну шкоду.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Жодного доказу про те, що дії або бездіяльність відповідача зазначені позивачем у позові як «правопорушення» визнані протиправними, неправомірними позивачем не надано. Відсутні також і докази на підтвердження факту заподіяння позивачу фізичних страждань або втрат немайнового характеру та вини відповідача у заподіянні позивачу фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Щодо посилання позивача на ст. 237-1 КЗпП України.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Шевченківського районного суду від 11.10.2019 року у цивільній справі № 727/11669/17 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його позову до управління освіти Чернівецької міської ради, начальника управління освіти Чернівецької міської ради Мартинюка Сергія Васильовича про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись з даним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою до Чернівецького апеляційного суду.

Постановою колегії суддів Чернівецького апеляційного суду від 19.12.2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.10.2019 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення колегія Чернівецького апеляційного суду прийшла до висновку, що при звільнені позивача ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці пов`язаними із скороченням чисельності та штату працівників, не було порушено його прав, оскільки відповідач дотримався процедури такого звільнення, передбаченої вимогами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 та 43 КЗпП України.

На даний час постанова колегії суддів Чернівецького апеляційного суду не скасована.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин жодним належним, достовірним та допустимим доказом не підтверджений.

За принципом змагальності сторін (ст. 2 ЦПК України) необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

З урахуванням викладеного, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 11-13, 81, 95, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,місце реєстрації : АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 .

Відповідач:

Управління освіти Чернівецької міської ради, , вул. Героїв Майдану, 176, м. Чернівці.

Суддя С. Г. Юдіна