печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву від 13 жовтня 2020 року, просила стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у сумі 13 411, 20 грн після утримання податків і обов`язкових платежів, суму середнього заробітку у розмірі 228 249, 40 грн, суму компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 3 065, 57 грн, суму витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000, 00 грн, судовий збір в дохід Держави.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, у день звільнення їй було видано трудову книжку, але не виплачено гарантовані суми при звільненні: заробітну плату за квітень 2017 року у розмірі 2 341, 21 грн, за травень 2017 року - 603, 71 грн, за червень 2017 року - 414, 90 грн, за липень 2017 року заробітну плату і оплату за вимушений простой, компенсація за невикористану відпустку 34 днів, вихідна допомога при звільненні у розмірі 10 051, 38 грн. Окрім того, враховуючи розмір погодинної оплати 35, 24 грн та кількість годин з 18 липня 2017 року по 12 жовтня 2020 року, позивач просила стягнути суму компенсації середнього заробітку у розмірі 228 249, 48 грн, суму компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати - 3 065, 57 грн.

Відповідач не визнав позовних вимог, заперечував проти задоволення, посилаючись, що у зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів, розташованих у м. Донецьк, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, за фактом чого було внесено відомості про кримінальне провадження. Отже відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності та розташування офісу, місцем роботи позивача у справі і цей факт зумовлений поважними причинами.

Також представником відповідача у відзиві зауважено, що табелю обліку робочого часу позивач не надав, а надані ним копії розрахунків не мають дати і печаток підприємства на підписах осіб, що їх підписали, тому у відповідача існують сумніви у достовірності наданих документів, а відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, тому, на переконання сторони відповідача, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим. Вказано, що вина регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яка є основною умовою відповідальності за ст. 117 КЗпП України, відсутня, що виключає можливість відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові сум при звільненні.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

19 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

21 серпня 2020 року ухвалою відкрито провадження, для розгляду у спрощеному провадженні.

12 жовтня 2020 року на електронну пошту суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому також зазначено заяву про розгляд справи за відсутності представника АТ «Українська залізниця».

13 жовтня 2020 року представником позивача подано на електронну пошту заяву про зміну розміру позовних вимог.

09 листопада 2020 року представник позивача подав до Відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду) заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Позивач з 12 квітня 2007 року перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, коли була звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за наказом № 4566/ДН-ос від 10 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату /а. с. 18, 32-37/.

Відповідно до пункту 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАТ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди.

Починаючи з 17 січня 2017 року позивач переведена на погодинну оплату наказом (розпорядженням) від 17 січня 2017 року № 03-ос з окладом 3 469, 00 грн та надбавкою до заробітної плати: вечірні 20 %, нічні 40 %, вислуга 15%, премія згідно з Положенням про преміювання /а. с. 19/.

Згідно з наказами № 236/ДНД та № 92/ДС від 17 березня 2017 року, з 20 березня 2017 року був встановлений простій працівникам виробничого підрозділу «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» /а. с. 20, 21-22/.

Заборгованість із заробітної плати, згідно з розрахунками заробітної плати за відповідні місяці 2017 року, становить за квітень - 2 341, 21 грн, травень - 603, 71 грн, червень - 414, 90 грн, липень - 10 051, 38 грн, що складається з оплати простою 201, 65 грн, вихідної допомоги при звільненні - 5 726, 41 грн, компенсації за невикористану відпустку 34 днів при звільненні - 6 410, 36 грн, з яких утримано податок з доходів та військовий збір, а всього за вказаний період сума становить 13 411, 20 грн /а. с. 27-29, 31/.

У березні 2017 року позивачеві нараховано заробітну плату у розмірі 2 642, 96 грн = 1 879, 77 грн (оплата почасовиків) + 80, 20 грн (вечірня робота) + 401, 02 грн (нічна робота) + 281, 97 грн (разова винагорода за вислугу) за 75 відправцьованих годин.

Отже 35, 24 грн / год = 2 642, 96 / 75.

По теперішній час суми, що належать до виплати позивачеві, відповідачем не виплачено.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд не може погодитись з доводами відповідача про відсутність вини АТ «Укразалізниця» у невиплаті розрахунку при звільненні, оскільки відповідачем не наданий сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що свідчить про відсутність належних доказів існування форс-мажорних обставин, а науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року не є доказом у справі, оскільки висновок експерта у галузі права має стосуватися застосування аналогії права чи аналогії закону, змісту норм іноземного права.

Виходячи з того, що при розгляді індивідуальних трудових спорів тягар доведення законності звільнення, невиплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця, останній в даному випадку повинен спростовувати доводи позивача щодо наявності заборгованості належними доказами.

Доводи відповідача, що надані позивачем розрахунки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній Українській владі території також не можуть бути прийнятими судом до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача про несплату йому частини заробітку відповідачем суду не надано.

Відповідно до частини другої ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати ВП «ДС Микитівка» СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ, надані представником позивача.

Крім того, відповідно до ст.ст. 74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Кількість невикористаних днів відпустки позивача, за які надається компенсація, складає 34 дні, відповідно до наказу (розпорядження) № 4566/ДН-ос від 10 липня 2017 року про припинення трудового договору (контракту).

Згідно розрахунку оплати відпусток, компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки складає 6 410, 36 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд приймає наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 228 249, 40 грн.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсації, то відповідно до постанови КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період квітень 2017 року - липень 2017 року у загальному розмірі 3 065, 57 грн.

Згідно з частиною першою ст.5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень частини третьої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 139 та 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі пропорційному до задоволеної частини позову, а саме 2 447, 56 грн, та судові витрати позивача, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 15 000, 00 грн, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 23 від 13 жовтня 2020 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження юридичної особи м. Київ, вул. Є. Гедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) суму заборгованості по заробітній платі, оплату за вимушений простій, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомога при звільненні у розмірі 13 411, 20 грн, суму компенсації середнього заробітку у розмірі 228 249, 48 грн, суму компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати - 3 065, 57 грн, суму витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000, 00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження юридичної особи м. Київ, вул. Є. Гедройця, буд. 5) в дохід Держави судовий збір - 2 447, 56 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І. В. Литвинова