Номер провадження 22-ц/804/2628/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Нєізвєстного О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Хомченко Л.І. в місті Бахмуті Донецької області, в справі номер 219/10145/19 за позовом ОСОБА_2 до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за порушення строків виплати середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2020 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона до 06.09.2017 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем.

Згідно з контрактом від 27.07.2017 року та військовим квитком серії НОМЕР_1 від 17.08.2017 року позивачку прийнято на військову службу за контрактом у Збройних Силах України.

Наказом №43к від 06.09.2017 року позивачку звільнено з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем підпадають під дію ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

ОСОБА_2 вважає, що її звільнено незаконно, з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тому просила суд поновити пропущений строк звернення до суду, визнати незаконним і скасувати наказ №43к від 06.09.2017 року про звільнення та поновити ОСОБА_2 на посаді бухгалтера першої категорії Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 07.09.2017 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у розмірі 138481,40 грн, компенсацію за порушення строків виплати середнього заробітку у розмірі 9358,62 грн та моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє

ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є передчасним, судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Позивачка вступила на військову службу до Збройних Сил України 27.07.2017 року, а звільнена з роботи в Бахмутському коледжі транспортної інфраструктури 06.09.2017 року, тобто під час перебування на військовій службі.

По 10.08.2019 року позивачка залучалась до виконання бойових завдань за призначенням, у зв`язку з чим є підстави для поновлення строку звернення до суду.

Зазначає, що гарантії щодо збереження місця роботи та середнього заробітку у позивача тривають з моменту звільнення до тепер, та в подальшому порушення прав позивача є таким, що продовжується, тому обмежувати строк цього порушення лише днем звільнення немає підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Бахмутський коледж транспортної інфраструктури просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Позивачка дізналась про своє звільнення 21.11.2017 року, під час ознайомлення з наказом про звільнення, тому мала можливість звернутись до суду в межах строку позовної давності. Проте, своїм правом, у встановлений законом строк, не скористалась.

Позивачка пропустила строк звернення до суду більше ніж на 2 роки без поважних причин, що в свою чергу призвело до штучного збільшення суми позову та розміру коштів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції.

Представник позивача адвокат Гуревич М.Г. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури Нєізвєстний О.О., в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу не визнав, просив залишити судове рішення без змін.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до копії

трудової книжки серії НОМЕР_2 позивачка ОСОБА_2 до 06.09.2017 року працювала в Бахмутському коледжі транспортної інфраструктури, з 07.10.2015 року на посаді бухгалтера першої категорії, та 20.06.2017 року звільнена за п. 6 ст. 36 КЗпП у зв`язку з вступом на військову службу.

З заяви від 29 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 просила звільнити її з роботи на посаді бухгалтера з 27 липня 2017 року у зв`язку зі службою в лавах Збройних сил України строком на 3 роки (а.с. 76).

Відповідно до наказу №43к від 06 вересня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнено з посади бухгалтера у зв`язку з вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України з компенсацією 24 дні. ОСОБА_2 ознайомлена з наказом 21 листопада 2017 року (а.с. 77).

Згідно з контрактом від 27 липня 2017 року та військовим квитком серії НОМЕР_1 від 17 серпня 2017 року позивачка ОСОБА_2 з 27 липня 2017 року прийнята на військову службу за контрактом у Збройних Силах України строком на 3 роки. 27 липня 2020 року укладений контракт між ОСОБА_2 та командиром військової частини НОМЕР_3 (а.с. 10-11, 12-13, 159-160).

Згідно з довідкою №1495 від 02 вересня 2019 року солдат ОСОБА_2 , перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, яка є бойовою військовою частиною, що в період з грудня 2014 року по 10 серпня 2019 року залучалась до виконання бойових завдань за призначенням в зоні антитерористичної операції і операції об`єднаних сил проти російської агресії на території Донецької та Луганської областей (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду.

Такий висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, виходячи з обставин справи.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02 березня 2014 року, констатоване виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Ураховуючи наведене та те, що позивачка ОСОБА_2 прийнята на військову службу за строковим контрактом під час особливого періоду, дія якого не закінчилася, закон гарантує їй збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві, в якому вона працювала на час вступу на військову службу.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 саме у зв`язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про пропущення позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. При цьому, у позовній заяві позивач просив поновити йому строк звернення до суду з обґрунтуванням поважності пропуску цього строку.

Позивачка вступила на військову службу у Збройних Силах України 27 липня 2017 року, звільнена з роботи 06 вересня 2017 року, з наказом про звільнення ознайомлена 21 листопада 2017 року, матеріалах справи відсутні підтвердження отримання позивачкою трудової книжки.

Отже станом на час звільнення з роботи в Бахмутському коледжі транспортної інфраструктури позивачка перебувала на службі, до 10 серпня 2019 року залучалась до виконання бойових завдань за призначенням. ОСОБА_2 подала позов до суду першої інстанції 09 серпня 2019 року (а.с. 1).

Суд першої інстанції на зміст довідки №1495 від 02 вересня 2019 року про те, що солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, яка є бойовою військовою частиною, що в період з грудня 2014 року по 10 серпня 2019 року залучалась до виконання бойових завдань за призначенням в зоні антитерористичної операції і операції об`єднаних сил проти російської агресії та території Донецької та Луганської областей, уваги не звернув та помилково визнав причини пропуску строку звернення до суду неповажними.

Апеляційний суд зазначає, що перебування на військовій службі не є безумовною підставою для визначення того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин.

Проте трудове законодавство України не містить вичерпного переліку підстав, які можливо визнати як поважні при пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Обставини пропуску строку звернення до суду встановлюються в кожному конкретному випадку

залежно від конкретних обставин справи.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 1992 року №9 (з відповідними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

З огляду на наведене та для забезпечення реалізації права на справедливий суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд вважає, що причини пропуску строку звернення до суду є поважними, оскільки безспірно встановлено, що ОСОБА_2 з моменту зарахування її до військової частини брала безпосередню участь в зоні проведення АТО і ООС.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 липня 2020 року по справі №480/1449/18.

Таким чином, при винесенні рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Оцінюючи в сукупності встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд виходить з такого.

Право на працю є одним із базових та невід`ємних прав людини, гарантованих ст. 43 Конституції України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

З огляду на наведене, права ОСОБА_2 порушені відповідачем винесенням наказом №43к від 06 вересня 2017 року про припинення трудового договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16-ц, у справі від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №235/1457/18.

Також ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу закріплено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами та статті 119 Кодексу законів про працю України.

Отже, починаючи з 01.04.2014 року громадяни, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягають звільненню, вони увільняються від роботи (звільняються від виконання посадових обов`язків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому, за ними зберігається середній заробіток на строк до закінчення контракту або до дня фактичного звільнення.

Міністерство оборони України у своєму листі №322/2/8417 від 01.10.2015 року зазначило, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію після стабілізації обстановки на сході України.

Як вбачається з копії наказу №43к та наданої копії трудової книжки позивачку ОСОБА_2 , звільнено 06 вересня 2017 року саме у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом до лав Збройних сил України, п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Однак, наказ про звільнення позивачки з роботи на підставі даного документу суперечить вимогам п. 3 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, в яких передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Відтак, оспорюваний наказ про припинення трудового договору (про звільнення) не може

вважатися законним, і є таким, що грубо порушує трудові права позивача.

Наказ №43к про припинення трудового договору від 06.09.2017 року підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі в Бахмутському коледжі транспортної інфраструктури на посаді бухгалтера першої категорії з 07 вересня 2017 року.

До того ж, відповідно до частини 7 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Крім того, згідно з частинами першою, другою статті 235 КЗпП України передбачено зокрема, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Затримка виплати позивачці повного розрахунку при звільненні утворилася за період з наступного дня після звільнення (07 вересня 2017 року) по день ухвалення судом рішення (05 листопада 2020 року). Таким чином, за час затримки розрахунку з 07 вересня 2017 року по 05 листопада 2020 року кількість робочих днів складає 792 дні.

Відповідно до довідки про середній заробіток №123 від 03 листопада 2020 року середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_2 становить 295,82 грн (а.с. 167).

Отже, середній заробіток позивачки за час затримки розрахунку з 07 вересня 2017 року по 05 листопада 2020 року складає 234289,44 грн (792 (кількість робочих днів за час затримки розрахунку) х 295,82 грн (середньоденний заробіток), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки такі утримання відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу

виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно з якими при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачкою в обґрунтування моральних страждань зазначено, що через незаконне звільнення їй спричинено моральні страждання, яких вона зазнала через протиправну поведінку роботодавця відносно неї, як працівника.

Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне відшкодувати позивачці ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн, що є обґрунтованою компенсацією за поновлення на роботі, враховуючи лише часткову втрату нею життєвих зв`язків у професійній сфері та необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, а в іншій частині вважає за необхідне відмовити.

При цьому, суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,0 грн визначено судом без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки такі утримання є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації за порушення строків виплати середнього заробітку, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати

входять: 1) Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2) Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3) Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Згідно з п. 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що компенсації підлягають, зокрема грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Встановивши, що ОСОБА_2 звільнено 06 вересня 2017 року, заробітна плата після звільнення їй не нараховувалася, середній заробіток, що підлягає до виплати за час вимушеного прогулу, на який просить нарахувати компенсацію позивачка, має разовий характер, тому підстав для нарахування компенсації не вбачається.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд

апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, тому розмір судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 2362,89 грн (розмір заявлених вимог 247840,02 грн, розмір вимог, що підлягають задоволенню 236289,44 грн).

Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга задоволена частково, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3544,33 грн (2362,89 грн х 150%), а всього 5904,80 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2020 року - скасувати.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду з цивільним позовом до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за порушення строків виплати середнього заробітку та моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за порушення строків виплати середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати наказ Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури №43к від 06 вересня 2017 року про припинення трудового договору з ОСОБА_2 за п. 3 ст. 36 КЗпП України незаконним та скасувати.

Поновити ОСОБА_2 на посаді бухгалтера першої категорії Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 07 вересня 2017 року.

Стягнути з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 7 вересня 2017 року до 05 листопада 2020 року в розмірі 234289,44 грн (двісті тридцять чотири тисячі двісті вісімдесят дев`ять грн 44 коп.) (без утримання передбачених законом податків та зборів).

Стягнути з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на роботі на посаді бухгалтера першої категорії Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури з 07 вересня 2017

року.

Допустити негайне виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури () в дохід держави судовий збір в розмірі 5904,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 10 листопада 2020 року.

Суддя: