КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 361/4535/19

провадження № 22-ц/824/12711/2020

05 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Макаренко О. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права власності на частину земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2020 року в складі судді Селезньової Т. В.,

встановив:

24.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2-2021 від 06.10.2016 на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :01:0086, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - під будівництво і обслуговування будинковолодіння, та визнати за ним право власності на 52/100 частини цієї земельної ділянки.

Посилався на ті підстави, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 1999 року він успадкував Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 , що належав його батькові ОСОБА_3 .

Іншу Ѕ частини цього будинку успадкувала його мати ОСОБА_4 , яка у 2002 році змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2010 року в порядку поділу вказаного житлового будинку в натурі, йому виділено 52/100 частин будинковолодіння, а його матері ОСОБА_6 - 48/100 частин.

З архівного витягу №45 від 10.04.2019 йому стало відомо, що рішенням виконкому Гоголівської сільради Броварського району Київської області від 13 жовтня 1997 року земельна ділянка площею 0,25 га, на якій знаходилось будинковолодіння, передано у приватну власність його матері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла, залишивши заповіт, яким усе своє майно заповіла донці ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.07.2016, ОСОБА_2 є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину на заповітом від 06.10.2016 успадкувала земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:0086, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 120 ЗК України до нього, як власника 52/100 частин будинку, перейшло право власності на 52/100 частин земельної ділянки площею 0, 25 га, на якій він розміщений, що становить 0,13 га.

За таких обставин вважав, що ОСОБА_2 отримала у власність частину земельної ділянки, яка на день смерті вже не належала спадкодавцю ОСОБА_4 , внаслідок чого було порушено його права.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції допустився неправильного тлумачення приписів ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року, ст. 120 ЗК України в редакції 2002 року та ст. 1301 ЦК України.

Виходячи з приписів ст. 30 ЗК України в редакції 1990 р., ст. 120 ЗК України в редакції 2002 р. вбачається, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що він не набув права власності на земельну ділянку після отримання у спадок Ѕ частини будинковолодіння та 52/100 частин після набрання у 2010 р. чинності судовим рішенням про поділ будинковолодіння в натурі.

Враховуючи відсутність закону, яким би встановлювався механізм оформлення права власності на земельну ділянку, набуття якої відбувається в порядку, визначеному ст. 120 ЗК України в редакції 2002 р. (аналогічна норма ст. 30 ЗК України в редакції 1990 р.), суд мав виходити із загальних засад законодавства (аналогія права, ст. 10 ЦПК України).

Неправильне тлумачення норми ст. 30 ЗК України в редакції 1990 р., ст. 120 ЗК України, застосування норми ч.2 ст. 377 ЦК України, яка не підлягає застосуванню, не застосування приписів ст.10 ЦПК України, призвели, на думку позивача, до постановлення незаконного судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначила, що позивачу з дня отримання спадщини було достеменно відомо про наявність державного акту на право приватної власності на землю, виданого їх з позивачем матері ОСОБА_4 03.12.1998 на підставі рішення виконкому Гоголівської сільської ради народних депутатів від 13.10.1997 №108, а тому останній пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Вважає, що суд першої інстанції дав об`єктивну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами.

Також є незрозумілою вимога позивача про визнання за ним права власності на 52/100 частини земельної ділянки площею 0,25 га, враховуючи, що вона та позивач є власниками по Ѕ частині будинковолодіння, яке на ній розташоване. Належне їй право власності на Ѕ частину будинковолодіння зареєстровано у встановленому законом порядку та в судовому порядку скасовано не було.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипачов В. В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право власності на Ѕ частину будинку і надвірних споруд в порядку спадкування, днем відкриття спадщини є 18 серпня 1998 року, а тому норма ст. 120 ЗК України не може бути застосована до спірних правовідносин.

Спадкодавець ОСОБА_3 не був власником земельної ділянки, а тому до позивача, як його спадкоємця, також не перейшло право власності на її частину. Спадкування права користування чи іншого майнового права щодо земельної ділянки закон, що регулював спадкові правовідносини на день відкриття спадщини, не передбачав.

Оскільки після смерті спадкодавця другий співвласник будинку ОСОБА_4 отримала державний акт на всю земельну ділянку, на якій розташований будинок, що знаходився у спільній частковій власності, то позивач мав право його оспорити, ініціювати позов про визнання за ним відповідних прав на земельну ділянку, чого не зробив, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Виділ частки позивача в натурі відповідно до рішення суду 2010 року не є набуттям права власності чи переходом права власності від однієї особи до іншої, про що йде мова в ст. 120 ЗК України, у ст. 377 ЦК України, а тому відсутні законні підстави для визнання за позивачем права власності на 52/100 частин спірної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.1999, ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , успадкував 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі свідоцтва на право власності на домоволодіння, виданого виконкомом Броварської районної ради народних депутатів 20.07.1991 за реєстровим №279, зареєстрованого в Броварському БТІ за реєстровим №332 від 20 червня 1991 року (а.с.5).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2010 року (справа 2-56/10), здійснено поділ житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , між його співвласниками.

Зокрема, виділено матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , якій на праві власності належала Ѕ частина цього будинку, приміщення: житлової кімнати 1-3 розміром 7, 4 кв.м, житлової кімнати 1-4 розміром 10 кв.м, житлової кімнати 1-5 розміром 19,3 кв.м, 32/100 частини житлової кімнати 1-6 розміром 5,2 кв.м, що складає 48/100 частини житлового будинку, та виділено в користування по Ѕ частині сараю «Б», вбиральні «В», погребу «Г», гаражу -літньої кухні «Д», колодязю «К», огорожі N, всього вартістю 61 124 грн.

Виділено ОСОБА_9 , якому на праві власності належить Ѕ частина цього будинку, приміщення: кухні 1-2 розміром 14 кв.м, 68/100 частини житлової кімнати 1-6 розміром 11 кв.м., сіни 1-7 розміром 5,7 кв.м., котельня 1-1 розміром 8,7 кв.м., веранда 1-1 розміром 16,3 кв.м, що складає 52/100 частини житлового будинку, та виділено в користування по Ѕ частині сараю «Б», вбиральні «В», погребу «Г», гаражу -літньої кухні «Д», колодязю «К», огорожі N, всього вартістю 64 178 грн (а.с. 6-13).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2016 року між співвласниками поділено господарські будівлі і споруди, що розташовані за вказаною адресою ( справа №361/4557/15-ц).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.07.2016, ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , успадкувала 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , що належав померлій на підставі свідоцтва на право власності, виданого Броварською районною нотаріальною конторою 23 березня 1990 року за реєстровим №2-856, зареєстрованого Броварським БТІ 27.11.2000 в реєстровій книзі за №332 (а.с.16).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2016 року, ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , успадкувала земельну ділянку площею 0,2500 га, розміщену на землях, що знаходиться у віданні Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №099029, виданого на підставі рішення виконкому Гоголівської сільської ради народних депутатів від 13 жовтня 1997 року №108 ОСОБА_4 Гоголівською сільською радою народних депутатів 03 грудня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №682 (а.с. 70).

Матеріали справи не містять доказів, що за свого життя ОСОБА_3 оспорював рішення виконкому Гоголівської сільської ради народних депутатів від 13 жовтня 1997 року №108 про передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,25 га для індивідуального житлового будівництва (а.с.14).

Набуття права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку згідно державного акта на право приватної власності на землю від 03.12.1998 року оскаржено в судовому порядку не було.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 06.10.2016 зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер: :01:0086.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно роз`яснень, викладених в п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року №1702-VI.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач, як і попередній власник Ѕ частини житлового будинку, не були і не могли бути власниками спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка не переходила до них на підставі цивільно-правових угод, як вимагалось чинним на той період Земельним кодексом України, а спадкування права користування чи іншого майнового права щодо земельної ділянки закон, що регулював спадкові правовідносини на день відкриття спадщини не передбачав.

З огляду на те, що право власності на всю спірну земельну ділянку ОСОБА_4 набула на підставі рішення виконкому Гоголівської сільської ради народних депутатів від 13 жовтня 1997 року №108, тобто за життя свого чоловіка ОСОБА_3 , який з цим погодився, до позивача, як спадкоємця останнього, також не перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка спадкодавцю не належала.

Судове рішення про поділ житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , між його співвласниками в натурі, не є підставою для здійснення перерозподілу земельної ділянки, право власності на яку у позивача, як спадкоємця свого батька ОСОБА_3 , не виникло.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: