Справа № 503/757/20
Провадження № 2/503/438/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2020 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюк Б.С.,

при секретарі Клемпуш Ю.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно боргової розписки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.12.2002 року відповідач ОСОБА_4 позичила у позивача в борг 6000 доларів США у гривнях по курсу НБУ. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_4 була складена розписка. Строк повернення суми позики в розписці визначений моментом вимоги позикодавця. Позивач 15.01.2020 року, а також 26.02.2020 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач грошові кошти не повернула, а тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою в розмірі 160560 грн., що еквівалентно 6000 доларів США за курсом НБУ та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4816,80 грн., а також судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом, в розмірі 1654 грн.

Від відповідача до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому вона заперечує проти вимог позову. Зазначає про те, що боргову розписку нею було підписано не як фізичною особою, а як представником юридичної особи, а саме директором СТОВ "Тимківське" та отримано позику на підставі розписки на виробничі цілі товариства, яка була оприходувана по касі СТОВ "Тимківське" по приходних касових ордерах, корінці яких були надані позивачу. У зв`язку з цим вважає, що вона не являється належним відповідачем по справі.

Від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначає, що саме ОСОБА_2 , як фізична особа, має відповідати за даним позовом, оскільки грошові кошти отримувались саме відповідачем, а не товариством так як у розписці зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків саме ОСОБА_2 , а не СТОВ "Тимківське" та саме вона гарантує повернення грошових коштів. Також ОСОБА_2 передала позивачу копії правовстановлюючих документів саме на власне майно, бар - магазин та будинок, а також зазначає, що вона не могла одноособово вирішувати питання отримання позики без рішення загальних зборів товариства.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення, вказуючи, що відповідач не повинна відповідати за даним позовом, з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши сторін у справі, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2002 року відповідачем ОСОБА_4 була складена розписка на підтвердження укладення договору позики з ОСОБА_1 .

Оригінал розписки був наданий позивачем та досліджений судом в судовому засіданні.

Із змісту розписки судом встановлено, що 12 грудня 2002 року, керуючись статутом СТОВ "Тимківське" та враховуючи виробничу необхідність, ОСОБА_2 , 1968 року народження, жителька с. Тимків, і.н. НОМЕР_1 , отримала у борг позику у ОСОБА_1 , жителя с. Тимків, в сумі 6000 доларів США по курсу НБУ у гривнях. Гарантує повернути отриману нею суму 6000 доларів США по курсу НБУ на момент повернення за вимогою ОСОБА_1 . В доказ надала копії документів на магазин бар та дім.

Вказана розписка виготовлена друкованим способом та у присутності свідків підписана ОСОБА_2 із зазначенням посади директор СТОВ "Тимківське".

Сторонами не заперечувалось, що на момент складення та підписання розписки відповідач дійсно являлась директором СТОВ "Тимківське".

Згідно частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних сторонами вищевказаних обставин або добровільності їх визнання.

Як встановлено судом, договір позики між позивачем та відповідачем було укладено 12 грудня 2002 року, а тому до вимог договору необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент його укладення.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент укладення договору позики) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 ЦК УРСР).

Частиною 2 ст. 44 ЦК УРСР визначено, що письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Правова позиція з цього приводу викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року справа № 14-465цс18.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція з цього приводу викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 року справа № 309/3458/14-ц.

Отже, дослідивши зміст боргової розписки наданої позивачем, надавши оцінку всім наявним доказам, суд дійшов висновку, що дана розписка підписана ОСОБА_2 саме як директором юридичної особи СТОВ "Тимківське" у зв`язку з вирішенням питань діяльності даного товариства та отримано позику за даною розпискою у зв`язку з виробничою необхідністю СТОВ "Тимківське". Таким чином ОСОБА_2 , як фізична особа не являється стороною зобов`язання, а відтак не являється належним відповідачем за даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного Відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного Відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України, передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тобто до відповідальності має притягуватись саме та особа, яка вчинила правопорушення.

Відповідач у своєму письмовому відзиві на позовну заяву не визнала себе стороною правовідносин у борговому зобов`язанні, а саме за розпискою від 12.12.2002 року.

Твердження позивача, що грошові кошти отримувались саме відповідачем, а не товариством, оскільки у розписці зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків саме ОСОБА_2 , а не СТОВ "Тимківське", спростовується наданою позивачем для прикладу копією договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.05.2005 року, в якому також зазначені саме особисті реєстраційні номери облікової картки платника податків керівників сільськогосподарських товариств.

З приводу того, що в розписці саме ОСОБА_2 гарантує повернення грошових коштів, а також, що вона не могла одноособово вирішувати питання отримання позики без рішення зборів учасників товариства, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 62 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, яка діяла на момент укладення договору позики) у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників.

Зазначеним законом до виключної компетенції зборів учасників товариства не було віднесено питань щодо укладення договорів позики, а тому ОСОБА_2 могла укладати договори позики та гарантувати від імені товариства їх виконання.

З приводу того, що ОСОБА_2 передала позивачу копії правовстановлюючих документів саме на власне майно, бар - магазин та будинок, слід зазначити, що за результатами розгляду справи суду не вдалось встановити для яких цілей зазначені документи передавались позивачу, оскільки будь-які правочини з метою забезпечення зобов`язання щодо вказаного майна не укладались, а тому така передача документів не тягне за собою жодних юридичних наслідків.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки ОСОБА_2 являється належним відповідачем за даним позовом.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне рішення суду складено 11 листопада 2020 року.

Суддя Б.С. Сердюк