Постанова

Іменем України

12 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 521/5485/19

провадження № 61-11450св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Медичний реабілітаційний центр «Тополя» Національної гвардії України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України на постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ від 13 грудня 2018 року № 75 «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності; визнати протиправним та скасувати наказ від 01 березня 2019 року № 42 про його звільнення з посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді заступника начальника Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України (далі - МРЦ «Тополя»); стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року до дня постановлення рішення суду виходячи із щомісячного розміру заробітної плати 13 800,00 грн та моральну шкоду в розмірі 276 000,00 грн.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав про те, що на підставі наказу відповідача від 20 липня 2018 року № 152 його прийнято на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя».

Наказом від 13 грудня 2018 року № 75 позивачу оголошено догану за особисту недисциплінованість, неналежне виконання службових обов`язків без поважних причин, відкриту відмову виконувати розпорядження начальника МРЦ «Тополя» та порушення вимог статей 58, 66, 70, 71, 160, 164, 175, 177, 190, 191 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - ЗСУ) та статей 139, 140 КЗпП України, а 01 березня 2019 року відповідач видав наказ № 42 про його звільнення з посади за пунктом 3 статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вказував, що норми КЗпП України не можуть бути підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності; відповідач не навів конкретних фактів невиконання або неналежного виконання трудових обов`язків, наказ не містить даних про те, який саме дисциплінарний проступок ним вчинено; статут внутрішньої служби ЗСУ не регламентував його трудову діяльність, оскільки він не перебував на військовій службі, а мав статус працівника підрозділу Національної гвардії України (далі - НГУ), займаючи посаду заступника начальника МРЦ «Тополя», на якій здійснював керівництво адміністративним відділенням з персоналом у кількості 9 осіб.

Вважаючи своє звільнення незаконним і таким, що призвело до моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 07 червня 2019 року, з урахуванням ухвали суду від 21 січня 2020 року про виправлення описки, позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ від 01 березня 2019 року № 42 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України. Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя». Стягнув з МРЦ «Тополя» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2019 року до дня постановлення рішення суду в сумі 34 550,57 грн без урахування податків і зборів, та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн, а всього 36 550,57 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив. Допустив негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць у сумі 11 344,46 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зміст рапортів, на підставі яких видано наказ відповідача від 01 березня 2019 року № 42, не свідчить про порушення позивачем посадових обов`язків та правил внутрішнього розпорядку. Неповідомлення черговим про оперативну обстановку у неробочий час не є дисциплінарним проступком і не свідчить про неналежну організацію роботи охоронних служб санаторію «Зелений мис». Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про поновлення на посаді, тому підлягають задоволенню. Незаконне звільнення позивача із займаної посади завдало йому моральних страждань, тому ці вимоги підлягають задоволенню частково. Позов в частині скасування наказу відповідача від 13 грудня 2018 року задоволенню не підлягає, оскільки позивач пропустив строк на звернення до суду за захистом порушеного права, поважних причин такого пропуску не навів.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 17 березня 2020 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року змінив, виклавши резолютивну частину в такій редакції. Позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ від 01 березня 2019 року № 42 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника МРЦ «Тополя» на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України (систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором). Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя». Стягнув з МРЦ «Тополя» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2019 року до 07 червня 2019 року (дня постановлення судом першої інстанції рішення), в розмірі 34 550,57 грн, з відрахуванням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів, та моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн, а всього 36 550,57 грн. В частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 13 грудня 2018 року № 75 «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в цій частині позову, тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині оскарження наказу від 13 грудня 2018 року № 75 є обґрунтованим. Крім цього, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про відсутність правових підстав для звільнення позивача з посади заступника начальника МРЦ «Тополя» за пунктом 3 статті 40 КЗпП України. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та поновлення на роботі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34 550,57 грн. Вирішивши спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 завдано моральної шкоди неправомірним звільненням з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат.

У позові ОСОБА_1 просив поновити його на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя» та керівника адміністративного відділення. Суд, розглянувши питання про поновлення на роботі, в резолютивній частині свого рішення від 07 червня 2019 року зазначив, що позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника МРЦ «Тополя», з якої він звільнений, але не підлягає поновленню на посаді керівника адміністративного відділення, на яку позивач не був прийнятий, і з якої відповідач його не звільняв.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 28 липня 2020 року, МРЦ «Тополя» просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Систематичність невиконання позивачем обов`язків полягає в наявності раніше застосованого дисциплінарного стягнення.

Передумовою застосування стягнення у вигляді звільнення стало невиконання позивачем своїх посадових обов`язків, свідоме ігнорування наказів керівника та введення в оману керівництва МРЦ «Тополя» НГУ під час надання необхідних документів для оформлення на роботу.

Позивач працював в МРЦ «Тополя» та достеменно знав, що не виконав обов`язкових вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щодо проходження обов`язкового попереднього медичного огляду. Жодних дій на усунення цього порушення позивач не здійснив. Наявність вказаного порушення керівництво МРЦ «Тополя» Національної гвардії України виявило лише 21 лютого 2019 року (після отримання відповіді ПрАТ «Медичний комплекс «Сирець» від 14 лютого 2019 року № 3/02/14). Стягнення було накладено на позивача 01 березня 2019 року, тобто в межах строку, встановленого статтею 148 КЗпП України.

Розпорядженням голови Одеської обласної державної адміністрації № 97-/од-2020 з метою попередження поширення захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом СОVID-19, прийняті «Заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території Одеської області гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом СОVID-19».

На підставі зазначених нормативних актів та зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, відповідно до частини другої статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова Одеського апеляційного суду видав розпорядження «Про тимчасові заходи з метою попередження поширення захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом СОVID-19», яке оприлюднено 16 березня 2020 роки о 16 год 22 хв на офіційній сторінці Одеського апеляційного суду. Відповідно до пункту 1 цього розпорядження тимчасово, з 17 березня до 03 квітня 2020 року, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів.

Незважаючи на висновок колегії суддів щодо необхідності виклику учасників справи в судове засідання для надання суду пояснень з приводу окремих обставин спірних правовідносин, які виникли між учасниками справи, призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, всупереч розпорядженню голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, з ігноруванням вимог статті 368 ЦПК України, колегія суддів Одеського апеляційного суду провела судове засідання та винесла оскаржувану постанову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Малиновського районного суду м. Одеси.

25 серпня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 січня 2018 року № 8-р нерухоме майно санаторію «Зелений мис» віднесено до сфери управління Міністерства внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 січня 2018 року № 41 прийнято до сфери управління МВС на баланс МРЦ «Тополя» та закріплено на праві оперативного управління нерухоме майно санаторію «Зелений мис».

Згідно з листом МРЦ «Тополя» від 14 травня 2018 року № 27/30/2-3182 затверджені акти приймання-передачі нерухомого майна колишнього санаторію «Зелений мис» на баланс МРЦ «Тополя.

20 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника МРЦ «Тополя» із заявою про прийняття його на роботу на посаду заступника начальника МРЦ «Тополя», у вказаній заяві є запис про його ознайомлення та згоду з умовами праці, внутрішніми правилами та розпорядком.

Наказом начальника МРЦ «Тополя» від 20 липня 2018 року № 152 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 20 липня 2018 року на посаду заступника начальника медичного реабілітаційного центру з посадовим окладом 4000,00 грн згідно зі штатним розкладом по 13 тарифному розряду за рахунок загального фонду та виплату надбавки в розмірі 40 % за складність та напруженість протягом всього часу роботи.

Посадові обов`язки ОСОБА_1 визначені у Посадових обов`язках заступника начальника МРЦ «Тополя», затверджених начальником ОСОБА_2 .

Між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 20 липня 2018 року.

Згідно з пунктом 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку МРЦ «Тополя» працівник, що ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду, щеплень (без поважних причин), притягується до дисциплінарної відповідальності і відсторонюється від роботи.

Наказом від 28 листопада 2018 року № 69 «Про проведення службового розслідування» за фактами неодноразового невиконання поставлених завдань, порушення правил пожежної безпеки та охорони праці заступником начальника МРЦ ОСОБА_1 заступнику начальника з лікувальних питань ОСОБА_3 у термін, вказаний в Порядку проведення службових розслідувань у НГУ, наказано провести службове розслідування.

Наказом від 28 листопада 2018 року № 71 «Про виплату премії службовцям» МРЦ «Тополя» НГУ наказано виплатити премію службовцям за листопад 2018 року в розмірі 30 % посадового окладу заступнику начальника ОСОБА_1 (за недостатній контроль при підготовці підрозділу до зимового періоду, за відсутність контролю за особовим складом).

На підставі зазначеного заступник начальника ОСОБА_3 листом від 30 листопада 2018 року просив ОСОБА_1 надати пояснення до 05 грудня 2018 року.

11 грудня 2018 року на нараді керівного складу МРЦ «Тополя» ОСОБА_1 відмовився надавати письмові пояснення (акт про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог).

Відповідно до висновку службового розслідування від 13 грудня 2018 року заступника начальника з лікувальних питань ОСОБА_3, затвердженого начальником ОСОБА_2, запропоновано у зв`язку з виявленими порушеннями притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а саме оголосити догану.

Медична карта огляду осіб для визначення спроможності займатися відповідним видом діяльності за станом здоров`я за формою № 140-5/о від 18 січня 2019 року щодо ОСОБА_1 містить штамп місця його проведення у ПрАТ «МК «Сирець» за місцезнаходженням у м. Києві. Медична карта містить відомості про огляд позивача лікарями-спеціалістами з зазначенням результатів проведених досліджень та обстежень.

Листом МРЦ «Тополя» від 11 лютого 2019 року № 3/15/1-46 на адресу Медичного центру «Сирець» направлено запит щодо надання відповіді на питання, чи проходили у 2018 році у цьому закладі медичний огляд згідно з наказом МОЗ № 527 від 28 липня 2014 року та чи отримували належну медичну документацію (Ф № 1 -ОМК, Ф-140-5/о) працівники МРЦ «Тополя», зокрема, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

У відповіді на цей запит повідомлено, що зазначені працівники у ПрАТ «МК «Сирець» медичний огляд не проходили.

Позивач надавав пояснення щодо цього факту.

У рапорті старшого сержанта Моторного О. О. від 06 лютого 2019 року зазначається, що на його питання про оперативну обстановку ОСОБА_1 відповів нецензурною лексикою, сказав, що це йому не потрібно і щоб його не турбував.

У рапорті старшого прапорщика Талмазана М. С. від 12 лютого 2019 року вказується, що 10 лютого 2019 року на його питання про оперативну обстановку ОСОБА_1 йому відповів нецензурною лайкою і сказав, що не є військовослужбовцем.

Наказом начальника МРЦ «Тополя» ОСОБА_2 від 01 березня 2019 року № 42 заступника начальника МРЦ ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01 березня 2019 року на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або його перебування у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Суди встановили, що наказом від 03 грудня 2018 року № 75 «Про підсумки проведення службового розслідування та покарання винних» встановлено, що в ході службового розслідування стосовно ОСОБА_1 виявлено свідоме ігнорування та невиконання розпоряджень начальника МРЦ «Тополя», неналежне виконання службових обов`язків, недбале ставлення до роботи, порушення вимог статей 58, 66, 70, 71, 160, 164, 175, 177, 190, 191 статуту внутрішньої служби Збройних сил України та КЗпП України. Документів та письмових пояснень ОСОБА_1 не надав. На підставі зазначеного за особисту недисциплінованість, неналежне виконання службових обов`язків без поважних причин, відкриту відмову виконувати розпорядження начальника МРЦ, порушення вимог статей 58, 66, 70, 71, 160, 164, 175, 177, 190, 191 статуту внутрішньої служби Збройних сил України та КЗпП України 139, 140 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану.

Наказом начальника МРЦ «Тополя» ОСОБА_2 від 01 березня 2019 року № 42 заступника начальника МРЦ ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01 березня 2019 року на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, за неналежне виконання посадових обов`язків та грубе порушення наказу Кабінету Міністрів України від 23 травня 2001 року № 559 «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, порядку проведення цих оглядів та видачі особистих медичних книжок», наказу МОЗ від 23 липня 2002 року № 280 «Щодо організації проведення обов`язкових профілактичних медичних оглядів працівників окремих професій, виробництва та організацій, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення і може привести до поширення інфекційних хвороб». Зобов`язано виплатити компенсацію за невикористану відпустку 15 діб за період з 20 липня 2018 року до 01 березня 2019 року.

Підставою для висновку про неналежне виконання посадових обов`язків позивача були вищезазначені рапорти.

Встановивши, що зміст рапортів не свідчить про порушення позивачем посадових обов`язків та правил внутрішнього розпорядку після того, як до нього застосувався захід дисциплінарного стягнення, а притягнення його до відповідальності в березні 2019 року за порушення, здійснені ним у липні 2018 року, є порушенням статті 148 КЗпП України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових правових підстав для звільнення позивача за пунктом 3 статті 40 КЗпП України.

Такі висновки судів не суперечать позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 648/2416/16.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та поновлення на роботі, тому суди обґрунтовано, з урахуванням статті 235 КЗпП України, стягнули з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня до 07 червня 2019 року.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Встановивши порушення трудових прав позивача незаконним звільненням, що завдало йому моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях щодо втрати впевненості в завтрашньому дні та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації життя, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення таких вимог ОСОБА_1 .

Аргументи касаційної скарги стосовно дотримання норм КЗпП України при звільненні позивача із займаної посади зводяться до незгоди з такими висновками та необхідності переоцінки доказів.

Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів та встановлення обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються лише перевіркою правильності застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що незважаючи на висновок колегії суддів щодо необхідності виклику учасників справи в судове засідання для надання пояснень суду з приводу окремих обставин спірних правовідносин, які виникли між учасниками справи, призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, всупереч розпорядженню голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, ігноруючи вимоги статті 368 ЦПК України, колегія суддів Одеського апеляційного суду провела судове засідання та прийняла оскаржувану постанову, не свідчать про порушення апеляційним судом норм ЦПК України щодо розгляду справи за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання в апеляційному суді, оскільки достеменно знаючи про час і дату призначеного засідання (а. с. 240, том 2), відповідач до апеляційного суду не з`явився (а. с. 8, том 3), заяву про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Медичного реабілітаційного центру «Тополя» Національної гвардії України залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко