ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 2-6185/11

провадження № 22-ц/818/4260/20

провадження № 22-ц/818/4877/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Хорошевського О.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С..,

сторони справи:

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

заінтересовані особи ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвали Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року, 05 березня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» ( надалі ТОВ) звернулося до суду із заявою, в якій просить замінити стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ, як його правонаступника за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CL-006/208/2005 від 04.08.2005 у сумі 455335,90 грн та судові витрати. 23.09.2012 видано виконавчі листи по справі.

17.09.2018 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ було укладено договір факторингу № 2-09/18, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №CL-006/208/2005. Таким чином, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, зокрема ТОВ є новим Кредитором ( стягувачем) у фінансових правовідносинах з боржником.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року заяву ТОВ про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» у справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №CL-006/208/2005.

Судове рішення мотивовано тим, що до ТОВ «Вердикт Капітал перейшло право вимоги до боржника, що є підставою для заміни стягувача відповідно до вимог ст. 512 ЦК України.

У січні 2020 року ТОВ звернулося до суду із заявою, в якій просить поновити строк на пред`явлення виконавчих листів до виконання по справі № 2-6185/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заяви ТОВ посилається на те, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.05.2019 змінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ Рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № CL-006/208/2005 досі не виконане, а тому поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання це необхідна умова виконання рішення суду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року заяву ТОВ про поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання задоволено.

Поновлено строк пред`явлення виконавчих документів № 2-6185/11 від 23.04.2012, виданих Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № CL-006/208/2005 від 04.08.2005 у загальній сумі 455 335,90 грн, витрат на оплату судового збору в розмірі 17,00 грн та витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового розгляду справи в розмірі 120,00грн.

Судове рішення мотивовано тим, що стягувач з поважних причин пропустив строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання і у суду є правові підстави для поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвали суду першої інстанції від 20 травня 2019 року, 05 березня 2020 року та ухвалити нові судові рішення, якими відмовити ТОВ у задоволені заяв.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що пунктом 1.5 договору факторингу № 2-09/18 від 17.09.2018 передбачено, що право вимоги за кредитними договорами переходять до фактора з моменту виконання зобов`язання щодо перерахування всіх платежів, передбачених п. 7 цього договору, на підставі акту приймання-передачі Реєстру боржників, форма наведена у Додатку 3 до цього Договору. В той же час в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором факторингу на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. Більш того, у матеріалах справи відсутня сторінка договору факторингу, яка містить положення про умови та порядок перерахування відповідних платежів. Тобто судом першої інстанції вказані обставини взагалі не досліджувались. Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ТОВ у задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі. Подібний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного суду від 20.02.2019 у справі № 910/16109/14 та у постанові Верховного суду від 17.01.2020 у справі № 916/2286/16.

Вирішуючи питання про поновлення строків пред`явлення виконавчих листів до виконання суд вирішив зазначене питання за відсутності на те жодних поважних причин. В описові частині ухвал суду від 05 березня 2020 року зазначене лише про невиконання рішення суду, а тому поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання це необхідна умова виконання рішення суду. Ухвалюючи відповідне судове рішення суд обмежився лише загальним формулюваннями, не навів жодних конкретних обставин, які б дійсно могли бути поважними причинами пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання. Так само, в оскаржуваній ухвалі відсутні посилання на будь-які докази існування таких обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу від 25.08.2020 ТОВ (а.с. 118-124) зазначає, що звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 ЗУ «Про виконавче провадження». Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. З акту про втрату виконавчих документів складеного під час передачі кредитних справ встановлено факт втрати/відсутності оригіналів виконавчих листів у даній справі. Відкриті виконавчі провадження не були виявлені, що підтверджує факт відсутності на виконанні у будь-якому відділі державної виконавчої служби чи приватного виконавця виконавчих листів про стягнення заборгованості, що і стало підставою для звернення з відповідною заявою ТОВ «Вердикт Капітал» до суду про видачу дублікатів виконавчих листів у даній справі та поновлення строків їх пред`явлення до примусового виконання. За таких обставин, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2020 було задоволено вимоги заяви ТОВ «Вердикт Капітал», а саме, правомірно поновлено строк пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу від 13.10.2020 ТОВ посилається на те, що заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Заявником надані до суду першої інстанції всі необхідні докази, які підтверджують правонаступництво та які боржником не спростовані. Зазначає, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.05.2019 було правомірно замінено стягувача на правонаступника, при цьому, у формі додатку надає додаткові докази щодо виконання умов п. 7 Договору факторингу стосовно здійснення оплати ТОВ за договором факторигну, зокрема: копію договору № 146-08/18 про участь у конкурсі на укладання договору від 23 серпня 2018, копію додаткової угоди № 4 до Договору про участь у конкурсі на укладення договору від 23.08.2018 № 146-08/18 від 17.09.2018, копію платіжного доручення, копію Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Вердикт Капітал».

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення апеляційних скарг з огляду на наступне.

Згідно з положенням п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з наданих представниками заявника до суду першої інстанції доказів, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором CL-006/208/2005 від 04.08.2005 у сумі 455335 грн 90 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОПТ Факторинг Україна" судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду в сумі 1700грн та витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового розгляду справи в розмірі 120грн.

23.04.2012 були видані виконавчі листи на підставі вказаного рішення.

17 вересня 2018 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «ОТП «Факторинг Україна укладено договір факторингу № 03-09/18 предметом якого є передача (відступлення) клієнтом фактору права грошової вимоги, а фактором прийняття права грошової вимоги, що належить клієнту.

Відповідно до частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15 травня 2019 року у цивільній справі № 370/2464/17 (провадження № 61-39193св18).

Судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

На підтвердження переходу права грошової вимоги за кредитним договором № CL-006/208/2005 заявником надано вибірково аркуші договору факторингу № 3-09/18 від 17 вересня 2018 року, якій містить наступні пункти, 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6, 1.7, 2.1, 3.1, 3.2(частково), 7.4, 7.5, 8.1, 8.2, 8.3, 8.4, 8.5, 8.6, 8.7, 9.1, 9.2, 9.3, 9.4, 9.5, 10.1, 10.2, 10.3, 11.1(частково), 15.1 (частково), 15.2, 15.3, 15.4.

Крім того, до суду першої інстанції надано додаток 1 до договору факторингу № 3-09/18 від 17 вересня 2018 року Реєстр боржників.

У відзивах на апеляційну скаргу заявником зазначено, що ним надані до суду першої інстанції всі необхідні докази, які підтверджують правонаступництво.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

З наданих до суду першої інстанції доказів встановлено, що дійсно 17 вересня 2018 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ « ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу № 3 09/18 ( надалі Договір ( а.с. 8 - 11) .

Згідно п. 1.5 Договору право вимоги за Кредитними договорами переходять до фактора з моменту виконання зобов`язання щодо перерахування всіх платежів, визначених п. 7 цього договору, на підставі акту приймання-передачі Реєстру боржників, форма якого наведена у Додатку 3 до цього Договору.

В обґрунтування доводів заяви про заміну сторони виконавчого провадження заявником не надано акт приймання-передачі, форма якого наведена у додатку 3 Договору, у зв`язку з чим заявник не довів перехід до нього права вимоги відповідно до вимог п. 1.5 договору факторингу.

З приводу наданих до відзиву на апеляційну скаргу копій договору № 146-08/18 про участь у конкурсі на укладання договору від 23 серпня 2018, додаткової угоди № 4 до Договору про участь у конкурсі на укладення договору від 23.08.2018 № 146-08/18 від 17.09.2018, які на думку заявника підтверджують виконання вимог п. 7 договору факторингу, колегія суддів зазначає наступне.

23 серпня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про участь у конкурсі на укладення договору. За цим договором засновник конкурсу запрошує учасника конкурсу прийняти участь у конкурсі для визначення переможця на укладення з засновником конкурсу договору факторингу, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

З Додаткової угоди № 4 до договору про участь у конкурсі на укладення договору від 23.08.2018 № 146-08/18 вбачається, що сторони дійшли до згоди, що здійснення фінансування за договором факторингу № 3 буде виконуватись учасниками конкурсу шляхом зарахування частини отриманого гарантійного внеску, що дорівнює обсягу фінансуванню. З моменту укладення цієї угоди зобов`язання учасника конкурсу з фінансування засновника конкурсу за договором факторингу № 3 у розмірі обсягу фінансування вважаються виконаними. Сторони не мають претензій одна до одної з приводу виконання зобов`язань щодо здійснення фінансування за договором факторингу № 3.

Згідно п.п. 3.3, 3.5 договору про участь у конкурсі, в разі, якщо учасник конкурсу буде визнаний переможцем конкурсу, то при виконанні укладеного договору факторингу сторони будуть перераховувати гарантійний внесок в обсяг фінансування клієнта, як виконання зобов`язань фактора. За погодженням сторін розмір гарантійного внеску за цим договором складає 2500000 грн.

Дослідженням змісту договору про участь у конкурсі на укладання договору від 23.08.3018 та додаткової угоди № 4 до нього, вбачається, що останній не є попереднім договором в розумінні вимог 635 ЦК України.

Пунктом 1.2 договору факторингу № 3-09/18 від 17.09.2018 сторони визначили, що фактор здійснює фінансування клієнта шляхом передачі грошових коштів в розпорядження клієнту за відступлення прав вимоги за плату, відповідно до умов цього договору.

Пунктом 2.1 договору факторингу сторони домовились, що тут і надалі в цьому договорі, додатках до нього, наведені нижче терміни при відсутності в тексті вказівок на інше мають наступні значення:

Договір- цей договір з усіма змінами, доповненнями та додатками.

Фінансування надання Фактором грошових коштів в розпорядження клієнта. Фінансування здійснюється в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Плата плата за цим договором є грошова сума, визначена сторонами.

Згідно із положеннями статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей щодо визначеної сторонами плати за договором факторингу, а також порядок і умови фінансування визначених договором факторингу. Незважаючи на посилання представника боржника про відсутності повного тексту договору факторингу, в тому числі п. 7, представник ТОВ «Вердикт Капітал» не скористався свої правом надати суду відповідні докази та зазначив про наявність в матеріалах справи достатніх доказів для обґрунтування своїх вимог.

З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо всіх платежів, визначених при укладанні договору факторингу, суду не надано доказів щодо розміру плат визначеного за наслідками проведеного аукціону, суд позбавлений можливості здійснити оцінку доводів ТОВ «Вердикт Капітал» щодо повного виконання вимог п. 7 договору факторингу.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором факторингу на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. Наведена обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови ТОВ «Вердикт Капітал» у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу від 13.10.2020 заявник посилається на підтвердження своїх заперечень на копію платіжного доручення підтверджуючого виконання зобов`язань за договором факторингу, разом з тим, копію відповідного платіжного документа суду апеляційної інстанції не надає, що також підтверджується додатками зазначеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів вважає, що під час судового розгляду та перегляду справи судом були створені сприятливі умови для сторін для надання відповідних доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, в тому числі і прийняття нових доказів від ТОВ «Вердикт Капітал», які не були надані під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Проте заявником не надано належних та допустимих та достатніх на підтвердження переходу права вимоги відповідно до п. 1.5 договору факторингу. Оскільки заявник не підтвердив того, що до нього як до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні за кредитним договором CL-006/208/2005 від 04.08.2005, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Враховуючи, що ухвала Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року підлягає скасуванню, відсутні також підстави для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів не надає оцінку доводам апеляційної скарги щодо відсутності поважних причин для поновлення строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам заперечень на апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал».

Так, в запереченнях ТОВ «Вердикт Капітал» зазначає, що факт відсутності на виконанні у будь-якому відділі державної виконавчої служби чи приватного виконавця виконавчих листів про стягнення заборгованості стало підставою для звернення ТОВ до суду з заявою про поновлення строків пред`явлення виконавчих листів до примусового виконання.

Разом з тим, обґрунтовуючи зазначену заяву заявник не посилався на втрату/відсутність виконавчих листів, з заявою про видачу дублікату виконавчих листів до суду не звертався. ТОВ не було і надано до суду копію акту про відсутність/ втрату виконавчих листів, на що він посилається у відзиві на позовну заяву. При цьому звертаючись до суду заявником надавались засвідчені копії виконавчих листів ( а.с. 66 71).

Тому обставини на які ТОВ посилається у відзиві на апеляційні скарги не були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Сам лише факт невиконання рішення суду без встановлення судом поважних причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не може бути достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи, що ТОВ не доведено факт переходу права вимоги, колегія суддів не надає оцінку поважності причин пропуску відповідного строку.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені заяв ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840, 80 грн (420,40+420,40) у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року скасувати.

У задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року скасувати.

У задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, 5-Б ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді: О.М. Хорошевський

Н.П. Пилипчук