Справа № 202/3176/20
Провадження № 2/202/1442/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: - Бєльченко Л.А.

при секретарі: - Гемай В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування суми сплачених витрат на оплату за надані комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2017 року шлюб між ним розірваний. За час перебування у шлюбі 23.12.2016 року вони з відповідачем придбали за договором купівлі-продажу житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному. Таким чином, вони з відповідачем є співвласниками вказаного домоволодіння. Позивач зазначив, що після припинення сімейних відносин між ними відповідач не приймає участі у витратах на послуги, що надаються комунальними службами у їх домоволодіння. Так, позивач вказав, що він неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями сплачувати половину вартості газу, води, електроенергії, однак остання відмовляється нести будь-які витрати по утриманню їх спільного майна. Вказані витрати він несе самостійно, сплачуючи за всі комунальні послуги. Позивач зазначив, що за електроенергію за період з березня 2017 року по травень 2020 року ним було сплачено 10956,90 грн., за спожитий газ 30941,63 грн., за розподіл (доставку) газу за період з лютого по травень 2020 року 227,36 грн., за споживання води за період з жовтня 2018 року по травень 2020 року 331,35 грн., а всього 42457,24 грн.

У зв`язку з тим, що вони обидва є власниками домоволодіння в рівних частинах, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь половину вартості вказаних витрат на комунальні послуги у розмірі 21228,62 грн. і судові витрати у справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначаючи, що, оскільки вона не живе у їх спільному з позивачем домоволодінні у зв`язку з перешкоджанням їй у користуванні ним позивачем, послугами, що надаються за вказаною адресою, не користується, то і сплачувати за них вона не має. Крім того, відповідач зазначила, що облік всіх послуг, що надаються за адресою їх домоволодіння, здійснюється за допомогою лічильників, а не виходячи із середніх показників, у зв`язку з чим відповідач вважає, що, оскільки наданими послугами користувався позивач, то і він має за них сплачувати. Не заперечувала проти стягнення з неї витрат на розподіл (доставку) газу у розмірі 227,36 грн., а у задоволенні решти вимог позивача просила відмовити.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторонам на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим № 5261, на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/2 частині кожному (а.с. 14-15, 16-17).

Як встановлено під час розгляду справи, у вказаному домоволодінні фактично проживає позивач. Відповідач проживає за іншою адресою.

Відповідно до наданих позивачем копій квитанцій про оплату вартості наданих комунальних послуг, оригінали котрих досліджені в судовому засіданні, останній за період з березня 2017 року по травень 2020 року сплатив за спожиту електричну енергію 10956,90 грн., за спожитий газ 30941,63 грн., за розподіл (доставку) газу за період з лютого по травень 2020 року 227,36 грн., за водопостачання за період з жовтня 2018 року по травень 2020 року 331,35 грн., а всього 42457,24 грн. (а.с. 18-29).

Частиною першою статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та у постанові від 19.08.2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).

Судом встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а отже відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Оскільки судом встановлено, що позивач за період з березня 2017 року по травень 2020 року сплатив за спожитий газ 30941,63 грн. (використаний для обігріву будинку), за розподіл (доставку) газу за період з лютого по травень 2020 року 227,36 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина вказаних витрат у розмірі 15584,49 грн., оскільки обігрів будинку повинен здійснюватися незалежно від того, що в ньому проживає лише позивач.

Суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача половини вартості оплачених ним послуг з водопостачання за період з жовтня 2018 року по травень 2020 року у розмірі 165,67 грн. та за використану електричну енергію за період з березня 2017 року по травень 2020 року у розмірі 5478,45 грн. задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до наданих позивачем квитанцій про оплату послуг з водопостачання та за використану електричну енергію, позивач при оплаті вартості вказаних послуг зазначає покази лічильника за відповідний період, тобто облік обсягів споживання наданих послуг здійснюється за допомогою лічильників, а отже і вартість наданих послуг розраховується відповідно до обсягу спожитих послуг, а не за кількістю зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виходячи із середніх показників.

Оскільки судом встановлено, що у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживає лише позивач і наданими послугами з водопостачання та постачання електричної енергії користується лише позивач, обсяг споживання котрих визначається відповідними лічильниками, а відповідач проживає за іншою адресою, суд не вбачає правових підстав для стягнення половини витрат позивача на оплату спожитих ним послуг з водопостачання та за використану електричну енергію і відмовляє позивачеві у задоволенні позову в цій частині вимог.

Посилання позивача на те, що електрична енергія використовується ним також для опалення будинку, суд не приймає до уваги, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що, вона не проживає у домоволодінні внаслідок перешкоджання їй у цьому позивача та наданими послугами не користується, у зв`язку з чим і оплачувати половину їх вартості вона не повинна, оскільки відповідач є співвласником домоволодіння і зобов`язана відповідно до статті 360 ЦК України брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Щодо перешкоджання позивача відповідачеві у праві користування домоволодінням суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на відшкодування суми сплачених витрат на оплату за надані комунальні послуги 15584 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) грн. 49 коп.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бєльченко Л.А.