№ 201/5625/17
провадження 2/201/210/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа Дніпровська міська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язанні вчинити певні дії, знесення самочинного будівництва та відшкодування збитків і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 квітня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язанні вчинити певні дії, знесення самочинного будівництва та відшкодування збитків і витрат, позовні вимоги змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилалися на те, що згідно з додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2011 року в цивільній справі № 2-24/11 позивачка є власником 65/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 102.6 м2, житловою площею 64.3 м2, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, погріб літ. Г, сарай літ Е, погріб літ. під Е, споруди № 1-5, замощення І, II. Іншими співвласниками є відповідачі. Будинковолодіння знаходиться на неприватизованій земельній ділянці площею 1 517 м2, яка рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 24 березня 1978 року № 329 та від 15 серпня 1980 року № 946 була виділена у постійне користування батькові позивачки - ОСОБА_4 та його матері (бабусі позивачки) ОСОБА_5 , у спадок від яких вона, позивачка і отримала частину будинковолодіння. Отже, позивачка та відповідачі набули право користування зазначеною земельною ділянкою.

Останнім часом сторони перебувають у конфліктних відносинах з приводу користування будинковолодінням та земельною ділянкою. Причиною цьому, на думку позивача, є той факт, що відповідачі без згоди позивачки здійснили самовільний захват спільної земельної ділянки та почали на ній будівництво, зокрема, вже побудували фундамент для зведення будівлі та майже звели стіни. Крім того, вони знесли сарай літ. Е, викорчували фруктовий сад. Будівництво ведеться з грубим порушенням ДБН, зокрема, будівля розташована таким чином, що вона позбавляє можливості під`їзду будь-якої техніки до частини будинку, яка належить позивачці. Частину земельної ділянки, яка залишилась вільною від забудови, відповідачі завалили спиляними чагарниками, деревами, будівельними матеріалами та сміттям. З приводу таких незаконних дій відповідачів позивачка звернулась до компетентних органів з відповідними скаргами, однак відповіді не отримала.

Як стверджує позивачка, вона має право користуватися тією частиною земельної ділянки, яка відповідає її частці у праві власності на житловий будинок. У зв`язку з тим, що відповідачі перешкоджають їй у здійсненні цього права, здійснюючи самочинне будівництво на земельній ділянці та засмічуючи її, права позивачки є порушеними. В позасудовому порядку сторони не погодили та не визначили порядок користування зазначеною земельною ділянкою, а тому вона повністю знаходиться у їх спільному користуванні. Отже, враховуючи викладене, позивачка має право вимагати усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, на якій розташоване будинковолодіння шляхом зобов`язання відповідачів самостійно та за власний рахунок знести самочинно побудовані об`єкти та розчистити земельну ділянку від засмічення. Зазначені об`єкти є самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України, а тому мають бути знесені на підставі ч. 4 зазначеної статті. Як вже зазначалось, відповідачі знесли сарай літ. Е, яке згідно з додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2011 року належало на праві власності позивачці. Отже, у зв`язку зі знесенням сараю відповідачами позивачка зазнала збитків. Позивачка бажає, щоб відповідачі відшкодували завдану їй шкоду в результаті знесення сараю шляхом зобов`язання останніх побудувати за власний рахунок аналогічний сарай на тому ж самому місці.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачами права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Відповідачі не бажають вирішувати питання розподілу домоволодіння і встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує права позивача як співвласника, є незаконним і також порушує права позивача. Вказане, на її думку (позивача і її представника), порушує права позивача, відповідачі також фактично самовільно збудували певні будівлі і споруди на своїй частині земельної ділянки, але їх узаконення може потягнути зміну часток власності і порушує публічний порядок визнання права власності, вони не згодні з цим, оскільки відповідач фактично створив перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, запропонували добровільно вирішити спір, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, тому позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 1 517 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідачів самостійно та за власний рахунок звільнити земельну ділянку від сміття та будівельних матеріалів, знести збудований на ній самочинно фундамент та зведені стіни та привести земельну ділянку у первісний стан і і обов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 побудувати на земельній ділянці площею 1517 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , замість знесеного сараю літ. Е, на тому ж самому місці аналогічний сарай розмірами 3.50 м х 3.55 м х 2.10 м (ширина х довжина х висота), задовольнивши її уточнений позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з представником позовні вимоги не визнали повністю, вказавши на те, що позивачкою не надано жодного належного і допустимого доказу про створення вказаних в її позові для неї перешкод, а також правових підстав для висування зазначених вимог, у тому числі поділу земельної ділянки відповідно до часток власності. З часів передачі земельної ділянки у користування вона не змінювалась по розміру і конфігурації майже не змінювалася на теперішній час, що підтверджується як експертизою так і технічним паспортом на домоволодіння; позовні вимоги не відповідають вимогам закону, викладені в обґрунтування позову доводи не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені жодним доказом, а дії позивачки направлені на навмисне завдання шкоди відповідачу, що неприпустимо; прав сторін і третіх осіб відповідач не порушував, порушень закону, прав та інтересів сторін з їх сторони допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнали повністю, вказавши на те, що позивачкою не надано жодного належного і допустимого доказу про створення вказаних в її позові для неї перешкод, а також правових підстав для висування зазначених вимог, у тому числі поділу земельної ділянки відповідно до часток власності. Прав сторін і закону, прав та інтересів сторін з їх сторони допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону за наявними матеріалами справи.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обгрунтованим і не підлягаючим задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно згідно з додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2011 року в цивільній справі № 2-24/11 позивачка є власником 65/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 102.6 м2, житловою площею 64.3 м2, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, погріб літ. Г, сарай літ Е, погріб літ. під Е, споруди № 1-5, замощення І, II. Іншими співвласниками є відповідачі.

Будинковолодіння знаходиться на неприватизованій земельній ділянці площею 1 517 м2, яка рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 24 березня 1978 року № 329 та від 15 серпня 1980 року № 946 була виділена у постійне користування батькові позивачки - ОСОБА_4 та його матері (бабусі позивачки) ОСОБА_5 , у спадок від яких вона, позивачка і отримала частину будинковолодіння.

Відповідно до ст. 1216 ЦК, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином позивачка та відповідачі набули право користування зазначеною земельною ділянкою. Останнім часом сторони перебувають у конфліктних відносинах з приводу користування будинковолодінням та земельною ділянкою. Причиною цьому, на думку позивача, є той факт, що відповідачі без згоди позивачки здійснили самовільний захват спільної земельної ділянки та почали на ній будівництво, зокрема, вже побудували фундамент для зведення будівлі та майже звели стіни. Крім того, вони знесли сарай літ. Е, викорчували фруктовий сад. Будівництво ведеться з грубим порушенням ДБН, зокрема, будівля розташована таким чином, що вона позбавляє можливості під`їзду будь-якої техніки до частини будинку, яка належить позивачці. Частину земельної ділянки, яка залишилась вільною від забудови, відповідачі завалили спиляними чагарниками, деревами, будівельними матеріалами та сміттям.

З приводу таких незаконних дій відповідачів позивачка звернулась до компетентних органів з відповідними скаргами, однак відповіді не отримала. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, як стверджує позивачка, вона має право користуватися тією частиною земельної ділянки, яка відповідає її частці у праві власності на житловий будинок. У зв`язку з тим, що відповідачі перешкоджають їй у здійсненні цього права, здійснюючи самочинне будівництво на земельній ділянці та засмічуючи її, права позивачки є порушеними. В позасудовому порядку сторони не погодили та не визначили порядок користування зазначеною земельною ділянкою, а тому вона повністю знаходиться у їх спільному користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 396 ЦК, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до Глави 29 ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм, майном.

Отже, враховуючи викладене, позивачка, на її думку, має право вимагати усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, на якій розташоване будинковолодіння шляхом зобов`язання відповідачів самостійно та за власний рахунок знести самочинно побудовані об`єкти та розчистити земельну ділянку від засмічення. Крім того, зазначені об`єкти є також самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України, а тому мають бути знесені на підставі ч. 4 зазначеної статті.

Як вже зазначалось, відповідачі знесли сарай літ. Е, яке згідно з додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2011 року належало на праві власності позивачці. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Отже, у зв`язку зі знесенням сараю відповідачами позивачка зазнала збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 4 ст. 22 ЦК, на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Позивачка бажає, щоб відповідачі відшкодували завдану їй шкоду в результаті знесення сараю шляхом зобов`язання останніх побудувати за власний рахунок аналогічний сарай на тому ж самому місці.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. І ст. 356 ЦК України та ч. І ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Як випливає з положення ч. І та ч. З ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину.

Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Отже, житловий будинок АДРЕСА_1 необхідно поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачам було виділено у власність частину житлового будинку, яка б відповідала розміру їх частки у праві спільної часткової власності, з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, що склався між сторонами.

Домовитися сторони самостійно не змогли, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому вони вимушені звертатися до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В силу ст. 376 ЦК України 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Судом з`ясовано, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належало на праві часткової власності її батькові ОСОБА_4 58/100 частин та бабусі ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , 42/100 частини. ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_6 і ОСОБА_2 в рівних частинах.

На день смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , 1919 року народження, був непрацездатним. Оскільки він рідний син ОСОБА_5 , то згідно з законом мав право на обов`язкову частину спадщини, яку прийняв шляхом подання заяви в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини.

Крім ОСОБА_4 непрацездатними спадкоємцями на обов`язкову частину спадщини мали право ОСОБА_7 , 1916 року народження, ОСОБА_8 , 1917 року народження, котрі подали заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини, а також ОСОБА_9 , 1922 року народження, котра прийняла спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. Кожному із спадкоємців спадщина складала 7/100 частин домоволодіння. Спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 , які прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, були ОСОБА_6 і ОСОБА_10 , частка яких складала 7/100 частин домоволодіння кожного, в зв`язку з цим позивач просила визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02 жовтня 1999 року на їх ім`я в розмірі 21/200 частка домоволодіння кожному Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 8-3466.

В 1982 році ОСОБА_4 звернувся з заявою про дозвіл збудувати прибудову до будинку, літню кухню та сарай. Рішенням Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 320 від 22 березня 1985 року було дозволено будівництво до 01 грудня 1986 року.

ОСОБА_4 у 1986 році збудував сарай Е (у 1989 році добудував дах під двоскатною стріхою), на який просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом. Рішенням Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 597 від 22 вересня 2000 року помилково визнано правочинним самовільно збудованний сарай Е на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , тому що будівництво вчинене не ними, і невірно зміненні ідеальні частини співвласників домоволодіння: ОСОБА_6 , ОСОБА_10 по 13/100 частин, ОСОБА_5 24/100 частини і ОСОБА_4 50/100 частин.

Враховуючи те, що згідно з даним рішенням Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська ОСОБА_6 , ОСОБА_10 14 березня 2001 року видані свідоцтва про право власності кожному на 13/100 частин домоволодіння, то позивач просила і їх визнати недійсними.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . Спадкоємцем після його смерті по закону є ОСОБА_10 дружина, котра прийняла спадщину, і 22 березня 2001 року на її ім`я Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видане свідоцтво за реєстровим № 4-1164, яке просила визнати недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 . Спадкоємцем по закону є ОСОБА_1 , котра прийняла спадщину шляхом подання заяви в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини та шляхом вступу в управління спадковим майном, тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 65/100 частин домоволодіння, що складаються з 58/100 частин згідно свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_4 від 06 травня 1981 року і 7/100 частин, які успадкував ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_5 .

На день смерті ОСОБА_5 належало 42/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 заповіла все належне їй на день смерті майно ОСОБА_6 і ОСОБА_2 в рівних частинах, котрі прийняли спадщину.

58/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належали ОСОБА_4 сину ОСОБА_5 .

Спадкоємцями по закону після смерті ОСОБА_5 були її четверо непрацездатних дітей, котрі мали право на обов`язкову частку спадщини: ОСОБА_4 , 1919 року народження, ОСОБА_7 , 1916 року народження, ОСОБА_8 , 1917 року народження. Всі вони прийняли спадщину відповідно до вимог ст. 549 ЦК України (1963 року) шляхом подання заяв в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини. ОСОБА_9 , 1922 року народження, також прийняла спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, проживаючи в домоволодінні. Кожному із спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 належить по 7/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Спадкоємці по заповіту після смерті ОСОБА_5 , якими були ОСОБА_6 і ОСОБА_10 , отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом 02 жовтня 1999 року без врахування частин спадкового майна всіх спадкоємців по закону, які мали право на обов`язкову частину спадщини, тому свідоцтво про право на спадщину, видане на їх ім`я в розмірі 21/200 частини кожному Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 02 жовтня 1999 року за реєстровим № 8-3466 суд вважає необхідно визнати недійсним.

Ще у 1982 році ОСОБА_4 звернувся з заявою про дозвіл на будівництво прибудови до житлового будинку, літної кухні та сараю. Такий дозвіл був даний рішенням Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 22 березня 1985 року за № 320. В цьому рішенні помилково вказано, що дозвіл надається замість ОСОБА_4 ОСОБА_5 , тому це рішення суд визнав частково недійсним в частині, кому надано дозвіл на будівництво.

У 1986 році ОСОБА_4 на земельній ділянці збудував сарай Е. Рішенням Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 22 вересня 2000 року за № 597 будівництво сараю Е по вул. Полковій за АДРЕСА_1 визнано правочинним, тільки невірно вказано, що сарай Е побудували ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . Сарай Е прийнятий в експлуатацію, так як відповідає будівельно-технічним вимогам. В зв`язку з його узаконенням, цим рішенням змінені ідеальні частини співвласників, і співвласників визнано власниками в таких частинах: ОСОБА_6 і ОСОБА_10 на 13/100 частин кожному, ОСОБА_5 на 24/100 частини, ОСОБА_4 на 50/100 частин. Згідно з законом спорудження дворових побудов не впливає на зміну часток співвласників домоволодіння, тому рішенням суду рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 22 вересня 2000 року за № 597 визнано частково недійсним в частині зміни частин у спільному домоволодінні.

Враховуючи, що на підставі рішення № 597 від 22 вересня 2000 року виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради 14 березня 2001 року видав свідоцтва про право власності ОСОБА_6 і ОСОБА_10 кожному на 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , то ці свідоцтва суд визнав частково недійсними та визнав, що за цими свідоцтвами їм належить по 7/100 частин.

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . Спадкоємцем за законом після його смерті є дружина ОСОБА_10 , котра прийняла спадщину шляхом подання заяви в Першу дніпропетровську державну нотаріальну контору. 22 березня 2001 року по реєстру № 4-1164. Перша дніпропетровська нотаріальна контора видала на ім`я ОСОБА_10 свідоцтво про право на спадщину за законом на 13/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яке суд вважає за необхідне частково недійсним та визнати, що за даним свідоцтвом спадкоємиці ОСОБА_10 належить 7/100 частин. Всього належить їй в домоволодінні АДРЕСА_1 14/100 частин, з яких 7/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом і 7/100 частин на підставі свідоцтва про право власності.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 . Спадкоємцем за законом, котрий прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном, є син ОСОБА_11 . Спадкова частка в спільному домоволодінні складає 7/100 частин, на яке суд визнав його право власності в порядку спадкування.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9 . Спадкоємцем після її смерті є онука ОСОБА_12 , так як син спадкодавця і батько спадкоємиці ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_12 прийняла спадщину шляхом подання заяви в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини. В порядку спадкування за законом її частина у спадковому майні складає 7/100 частин, на яку суд визнав за нею право власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 . Спадкоємцем після його смерті є донька ОСОБА_1 , котра прийняла спадщину шляхом подання заяви в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини та шляхом вступу в управління спадковим майном. За нею суд визнав право власності на 7/100 частин домоволодіння, які прийняв ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_5 , і на 58/100 частин домоволодіння, належних спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 06 травня 1981 року. Всього на 65/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду від 08 серпня 2011 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи Комунальне підприємство «Дніпропетровcьке міжміське бюро технічної інвентаризації», Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання рішення незаконним, про визнання частково недійсним свідоцтв про право власності, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на господарську побудову та частину домоволодіння задоволено у повному обсязі. Позов ОСОБА_12 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи Комунальне підприємство «Дніпропетровcьке міжміське бюро технічної інвентаризації», Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання рішень, свідоцтв недійсними, про визнання права власності та знесення сараю задоволено частково. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2011 року визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на 65/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з них - на 58/100 частин, які належали йому згідно свідоцтва про право власності та 7/100 частин, які перейшли у власність ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано факт побудови ОСОБА_4 , на праві власності, сараю Е, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на сарай Е, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказані рішення суду набрали законної сили.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. І ст. 356 ЦК України та ч. І ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю.

Норми закону передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак в ч. І ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч. І ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Наведене гарантує кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

Проте, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

За клопотанням сторін судом була призначена експертиза. Згідно висновку № 3523/3524-18 судової будівельно-технічної експертизи від 15 січня 2020 року експертом зазначено, що на вказаній земельній ділянці наявне самочинне будівництво житловий будинок літ. Ж-1, який відповідає будівельним нормам і правилам, але не відповідає будівельним нормам щодо протипожежних відстаней, для чого необхідно організувати інженерно-технічні заходи для чого необхідно це питання вирішити шляхом звернення до відповідних органів для усунення невідповідностей нормативно-правових актів в галузі будівництва.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди.

В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою.

Дана угода не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками. Судом встановлено, що між власниками вказаних цього і сусідніх домоволодінь тривалий час ще до придбання своїх частин будинків був встановлений певний сталий порядок користування вказаною спільною земельною ділянкою загального користування.

Не може суд погодитися з позицією сторони позивача про вирішення спору стосовно усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою: фактично визначення порядку користування вказаною земельною ділянкою, оскільки таке питання не ставилося перед експертом, там встановлюється порядок користування за частками власності, які і так у сторін не рівні, порушується доступ до будинків і споруд сторін згідно норм ДБН, при цьому варіанті майже на межі сторін залишається сарай, стосовно якого сторони не прийшли до спільної згоди і це буде знову породжувати спори і конфлікти сторін, даний варіант не вирішує спору.

Стороною позивача не надано доказів реєстрації своєї власності в передбаченому законом порядку на підставі зазначеного рішення суду (стосовно всього майна, в тому числі і спірного сараю).

Щодо обраного позивачем способу захисту свого порушеного, на його думку, права, необхідно зауважити наступне. В разі наявності спорів між сумісними власниками земельної ділянки, домоволодіння, які не можуть бути вирішені укладанням договору або усної домовленості, такі спори вирішуються шляхом звернення до суду з позовом про встановлення порядку користування спільним домоволодінням чи земельною ділянкою, або шляхом ініціювання виділення належної одному зі спільних власників частки в натурі. Позивачі ж обрали такий спосіб захисту як усунення перешкод в користуванні, хоча фактично це є спір між співвласниками щодо порядку користування місцем спільного користування.

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності обставин, які б давали підстави для визнання за ним права власності на вказане майно, а визнання права власності може вплинути на частки сторін, що звужує їх права.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В силу вимог ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Не надано доказів і того, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися і розпоряджатися своєю земельною ділянкою, безпідставними є і вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, збитків, оскільки не надано доказів, що ці збитки завдали саме відповідачі.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом, але в передбачений законом спосіб.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язанні вчинити певні дії, знесення самочинного будівництва та відшкодування збитків і та витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 13, 14, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 88, 89, 90, 120, 121, 152, 212 ЗК України, ст. 15, 16, 375, 376, 369, 386, 391 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа Дніпровська міська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язанні вчинити певні дії, знесення самочинного будівництва та відшкодування збитків і та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 10 листопада 2020 року.

Суддя