Постанова

Іменем України

10 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 761/16179/14-ц

провадження № 61-18527св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богдан Олени Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року у складі судді: Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила поділити спільно нажите майно шляхом визнання за нею права власності на кімнату № 2 (площею 17,2 кв. м) та кімнату № 3 (площею 15,9 кв. м) у квартирі АДРЕСА_1 , а за відповідачем - право власності на: кімнату № 1 (площею 8,5 кв. м), кухню (площею 5,5 кв. м), ванну кімнату (площею 4,2 кв. м), вбиральню (площею 0,9 кв. м), коридор (площею 4,9 кв. м) у квартирі АДРЕСА_1 . За час розгляду справи позивач уточнила предмет позову та просила поділити спірну квартиру шляхом визнання за нею та відповідачем права власності на 1/2 її частини за кожним.

На обґрунтування позову посилалася на таке. Вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2009 року до 18 грудня 2012 року, за час якого ОСОБА_2 набув у особисту власність квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації. Спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін як подружжя, оскільки Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, статтю 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) доповнено частиною п`ятою, якою передбачалось, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу, внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Оскільки з часу розірвання шлюбу відповідач одноособово використовує квартиру, яка є спільною сумісною власністю та набута за час шлюбу, позивач просила задовольнити її позов про поділ квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у цивільній справі № 755/19873/15-ц, яке набрало законної сили, визнано недійсним шлюб, зареєстрований 10 грудня 2009 року Романівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Оскільки шлюб, укладений між сторонами, у судовому порядку визнаний недійсним, у позивача та відповідача не виникло жодних прав та обов`язків, притаманних подружжю, у тому числі і щодо поділу спільного сумісного майна. Крім того, ОСОБА_2 набув спірну квартиру у власність шляхом приватизації, тобто зазначена квартира надана йому державою безоплатно, що спростовує посилання ОСОБА_1 про придбання квартири, у тому числі її працею та коштами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Богдан О. О. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі позивача та її представника чим позбавив позивача доступу до правосуддя та реалізації її прав у суді, не взяв до уваги клопотання представника про відкладення розгляду справи, необґрунтовано застосував статтю 44 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та дійшов помилкового висновку про зловживання правами позивачем, а апеляційний суд на зазначені порушення уваги не звернув. Суди неправильно застосували частину другу статті 45 СК України, не звернули уваги на те, що ОСОБА_2 отримав спірну квартиру у приватну власність завдяки шлюбу з нею та наявності у неї дитини. Свідоцтво про право власності на житло видане 29 червня 2011 року посвідчує, що спірна квартира належить на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності ОСОБА_2 . Вона зареєстрована у квартирі як власник 1/2 частини квартири. Суди не дали оцінки тому факту, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру прямо визначає, що вона вже має статус приватної у спільній сумісній власності. На час видачі свідоцтва була чинною частина п`ята статті 61 СК України, яка передбачала, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду.

У листопаді 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_1 станом на 24 жовтня 2010 року мала статус комунального житла.

З 03 квітня 1990 року у цій квартирі був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (наймач), який проживав у двох кімнатах цієї квартири, житловою площею 25,7 кв. м (кімната № 1 - 8,5 кв. м та кімната № 2 - 17,2 кв. м) (т. 1, а. с. 10-11).

10 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб (т. 1, а. с. 9).

ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були зареєстровані у спірній квартирі з 09 березня 2010 року до 30 листопада 2010 року (т. 2, а. с. 29).

У зв`язку з вивільненням у спірній квартирі третьої кімнати, площею 15,9 кв. м та для поліпшення житлових умов відповідача, розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2010 року № 395 зазначену кімнату надано відповідачу на сім`ю з трьох осіб (позивач ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 ) та визначено, що на особовому рахунку відповідача рахується уся спірна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 41,6 кв. м (т. 1, а. с. 11).

На підставі розпорядження органу приватизації від 29 червня 2011 року № 376 спірна квартира АДРЕСА_1 була набута у власність відповідача шляхом приватизації, про що відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації було видане відповідне свідоцтво про право власності на житло від 29 червня 2011 року (т. 1, а. с. 12).

18 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано у позасудовому порядку (т. 1, а. с. 13).

Також встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у цивільній справі № 755/19873/15-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним. Визнано недійсним шлюб, зареєстрований 10 грудня 2009 року Романівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 4 (т. 2, а. с. 111-114).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Згідно зі статтею 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Відповідно до частин першої, другої статті 45 СК України недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення в осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності. Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами.

З урахуванням того, що шлюб укладений між сторонами, у судовому порядку визнаний недійсним, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що у позивача та відповідача не виникло жодних прав та обов`язків, притаманних подружжю, зокрема і щодо поділу майна.

Посилання заявника на частину п`яту статті 61 СК України (у редакції, чинній на час приватизації спірного майна), відповідно до якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, є безпідставним, оскільки зазначена норма застосовується лише у випадку перебування подружжя у шлюбі. У цій справі шлюб між сторонами визнаний недійсним, а тому він не створює жодних прав та обов`язків для сторін, між якими він був зареєстрований.

Безпідставними є також посилання на частину другу статті 45 СК України, згідно з якою, якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить на праві спільної часткової власності, оскільки спірну квартиру відповідач отримав у власність шляхом приватизації. Тимчасова реєстрація позивача та її дочки у спірній квартирі не є підставою для визнання за нею права власності на цю квартиру та поділу її між сторонами справи

Доводи касаційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції без участі позивача та її представника були предметом перегляду у суді апеляційної інстанції та їм надана відповідна правова оцінка. Неодноразова неявка позивача та її представника у судові засідання надавала суду об`єктивні підстави для розгляду справи за їх відсутності, та свідчить про безпідставність доводів порушення прав позивача на доступ до правосуддя. Позивач та її представник були присутні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції та мали змогу надавати пояснення та користуватися усіма правами, які передбачені процесуальним законодавством під час розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, рішення від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богдан Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний